Sini- ja ränivetikamatid

Kui sette pind jääb eufootilisse kihti, on see tavaliselt kaetud sini- ja ränivetikate kihiga.

Need vetikad (mikrofütobentos) kasutab settes remineraliseeritud ja ülespoole immitsevaid toitaineid. Seetõttu on nad toitainetega reeglina väga hästi varustatud ja nende ainus mure on nappida võiv valgus. Valgust on seda vähem, mida rohkem on üleval olevas veesambas fütoplanktonit (varjutamine) ja mida sügavam on vesi.

Vetikamatid toimivad seega nagu filter, mis peab kinni settest veesambasse immitsevaid toitaineid. Sellega vähendavad vetikamatid toitainete voogu settest veesambasse ja töötavad vastu eutrofeerumisele (vähendab eutrofeerumist).

Kompaktse vetikamati fotosüntees võib ületada planktilist fotosünteesi.

Vetikamatis on fotosüntees ja degradatsioon ruumiliselt tihedalt seotud. Vetikad eritavad orgaanilist süsinikku (eksudatsioon), mis on substraadiks bakteritele. Bakterid omakorda lagundavad orgaanilist süsinikku süsihappegaasiks (alandades samas ka pH'd), mida omakorda tarvitavad vetikad. Tekib mutualistlik suhe.

Vetikamatid on ideaalseks toidulauaks bentilistele loomadels.

Makrofauna, läbi oma herbivooria, hävitab vetikamatte.

Ja soodustab sellega eutrofeerumist

- Kui herbivooria vetikamattide kallal ületab teatud piiri, taastub toitainete voog settest planktonisse, mis soodustab eutrofeerumist
- Eutrofeerumine soodustab fütoplanktoni arengut. Fütoplankton hakkab järjest enam vetikamatte varjutama, soodustades nende degradatsiooni läbi tugevneva valguse limitatsiooni
- Degradeeruv vetikamatt ei suuda täita toitainete filtri rolli
- Tekib positiivne tagasiside eutrofeerumisele -- fütoplanktoni õitseng -> bentilised vetikad känguvad -> setted muutuvad liikuvaks, mis veelgi suurendab toitainetevoogu veesambasse ja soodustab vetikaõitsenguid. Selles positiivsed tagasisidemes on makrofauna, aga ka põhjatoidulised kalad 'planktoni poolel'

Kokkuvõtvalt -- meil võib olla kaks stabiilset seisundit:

1. sete kaetud vetikamatiga. Mida tugevam vetikamatt seda enam on sette toitained isoleeritud veesambast ja seda nõrgem on fütoplanktoni areng ja konkurentsivõime. Seda selgem on vesi ja seda rohkem valgust jõuab sette pinnani, mis veelgi tugevdab vetikamatti
2. vetikamatid kaovad, suur hulk settes olevaid toitaineid satub veesambasse, stimuleerides fütoplanktoni arengut. Tihenev fütoplankton varjutab valgust, mis vähendab sete pinda stabiliseerida võivate bentiliste vetikate konkurentsivõimet. Vetikamattide kadumine kiireneb, mis suurendab veelgi toitainetevoogu veesambasse.

Seoses intensiivse fotosünteesiga üleküllastub bentose piirkiht hapnikuga ja hapnik tungib ka sügavamale settekihti. See toimub päeval, kui fotosüntees on intensiivne. Öösel, kui fotosüntees puudub ja valitsevad respiratsiooniprotsessid, taastub settes hapnikupuudus. Tulemuseks on hapnikukontsentratsiooni väga ulatuslikud kõikumised. Bentiline elustik peab sellega kohanema.

Hapniku kontsentratsioon öösel (mustad kastid) ja päeval (valged kastid) sette pindmises kihis.

Horisontaaljoon kujutab sette pinda, ülespoole jääb veesammas ja allapoole settekiht.

Keemilised gradiendid sette pinnal, ja mõnes millimeetris sette sees, aga ka veesambas sette kohal on erakordselt järsud ning ööpäevased kõikumised on väga suure amplituudiga.

« Eelmine | Järgmine »

© 2009 Kalle Olli