Lämmastiku sattumine veekogudess

Lämmastiku kadude eeldused:

- Labiilse N olemasolu juuretsoonis (s.t. lahustunud mineraalse N olemasolu)
- Üleliigse vee olemasolu, mis uhub N põhja- või pinnavette (lahustunud N liigub ainult koos veega, milles ta on lahustunud)

Kui palju lämmastikku reaalselt pinnaveekogudesse jõuab sõltub peamiselt protsessidest pärast juuretsoonist väljauhtumist.

- Korraliku drenaazi korral satub suur osa juuretsoonist väljauhutud N kiiresti pinnaveekogudesse
- Poorse pinnase korral satub suur osa lämmastikust põhjavette

Põhjaveest satub N taas pinnavette, kuid ajaliselt palju hiljem. See sõltub N viibeajast põhjavees.

Taanis tehtud uuringute kohaselt:

Liivastel muldadel, kus suur osa lämmastikust uhutakse otse põhjavette, satub pinnaveekogudesse ca 10% juuretsoonist välja uhutud lämmastikust.
Savimuldadel, kus liigvesi kulgeb väga lähedal maapinnale, on see ca 50%

Kuni toitained on juuretsoonis, on seed potentsiaalselt omastatavad taime poolt. Põllumajanduse seisukohalt on see kasulik.

Kui toitained uhutakse juuretsoonist allapoole, muutuvad nad taimedele kättesaamatuks. Põllumajanduse seisukohalt on see kadu. Eutrofeerumise seisukohalt potentsiaalne reostus.

Toitained võidakse ka pinnavooluga põldudelt ära uhtuda. Põllumajanduse seisukohalt on see kadu. Eutrofeerumise seisukohalt vägagi ohtlik reostus, kuna toitainete kulg pinnaveekogudess on otsesem ja kiirem kui väljauhtumise kaudu. Viimasel juhul satub lämmastik põhjavette (reostades põhjavett), kuid nitraat võib põhjavees pika viibeaja kestel denitrifitseeruda. See vähendab mõju eutrofeerumisele.

Seos mineraalväetiste kasutamise ja põllumajandusliku N reostuse vahel:

Üldiselt arvatakse, et mida rohkem väetisi, seda suurem reostus ja vastavalt - mida vähem väetisi kasutada, seda väiksem reostus.
See ei ole päris üks-üheselt õige.

- Lämmastiku väljauhtumise ulatus sõltub eelkõige N interaktsioonidest mulla orgaanilise ainega
- Kui lämmastikväetisi kasutatakse määral, mis vastab saagikuse tõusule, siis on reostusoht kaunis kasin.
- Uuringud on näidanud, et ainult 2-10% juuretsoonist väljauhutud lämmastikust pärineb otseselt mineraalväetistest; ülejäänu tuleb mullaorgaanika lagunemisest.
- Kui väetiste hulk ületab kultuurtaimede omastamisvõime, suureneb väljauhtumine hüppelisel.

Joonis: Saagikus ja lämmastiku kaod katsepõldudelt sõltuvalt lämmastikväetise lisamise hulgast. Võrdluseks on toodud hea põllumajanduslik aasta (1981) ja põuane aasta (1976) kui saak ikaldus. Hea saagikuse juures ei suurenevad lämmastikväetiste koguste suurendamisel kaod ainult marginaalselt. Suurem osa lisatud väetistest omastatakse taimede poolt. Ikalduse korral taimed lämmastikku ei seo ja lämmastiku väljauhtumine põldudelt on pea proportsionaalne lisatud väetise hulgaga.

Halva dernaaziga muldades on vee viibeaeg pinnases pikk.

Sellistel tingimustel suureneb denitrifikatsioon, mis viib N taas gaaslilisse olekusse (N2)

- Sellisel juhul satub tunduvalt vähem lämmastikku pinnaveekogudesse, mis vähendab eutrofeerumist.
  - Liigniisked põllud on seega keskkonna seisukohalt soodsad.
  - Paraku põllumajanduse seisukohalt need eriti soodsad ei ole.
    - Pole ju mõtet kulutada raha N väetiste ostmisele, kui see hiljem gaasidena atmosfääri kaob!

« Eelmine | Järgmine »

© 2009 Kalle Olli