Ma elli New Jersey veereliinan.
Mul olõ-õs sõsard es veljä, aga mul oll must kass nimega Musi.
Tuu oll väläkass, kiä aig-aolt ka koolnusit eläjit tarrõ vidi.
Mõnikõrd timmä es näe mitu päivä, a alasi tull tä peräkõrd vällä.
Mi elli tii veeren, miä lõppi umbotsaga, nii et väega tihtsä liikmisõga teid lähkül es olõ.
Sõski jäi Musi ütskõrd auto ala.
Ma kül ei mälehtä täpsähe, kuis tä lövvedi, a tä es olõ koolnu.
õnnõ tagomanõ käpp oll murt.
Tälle tetti opõratsiuun ja jalg oll jupp aigo kipsin.
Peräkõrd tä praavu ja kõik oll jälki nii, nigu pidi olõma.
Aga mitte igäväste.
Umbõs aastaga peräst oll Musi jälki mitu päivä kaonu.
Ma oodi hummogu koolibussi, ku rõbahti kavvõn midägi musta kesk suurõmbat autotiid.
Mõtõlda, ku tuu om Musi! Buss tull ja ma lätsi kuuli.
Terve päiv ma muud es mõtlõ, ku tuud musta plekki kesk tiid.
Kodo tullõn kõnõli imäle tuust ja tä läts asja uurma.
Ma saisi maja iin ja oodi murrõga umma immä.
Ku tä tull, oll täl käen Musi kaalarihm.
Tä lausu es üttegi sõnna.
Mu kass, kiä oll aastit mu sängün maanu ja kinka ma sagõhõhe mürrässi, oll koolnu.
Esä tull kodo, tõi Musi koolnukihä ärä ja mi mati tä maha umma aida.
Tuu oll mu elo kõgõ kurvõmb päiv.
