Mu ema õppis Tartu Ülikoolis õigusteadusi ning oli II kursuse tudeng kui järgnev lugu aset leidis.
On teadatuntud ning kogetud fakt, et üliõpilase elu pole lihtne ning ei käi ainult kooli ja kodu vahelt vaid põikab üsna tihti ka läbi teele jäävatest baaridest, kõrtsudest ja seltsimajadest.
Selles osas ei olnud erandiks ka minu kallis ema, kes kuuldavasti nautis kõiki võimalusi, mida Tartu tudengielu talle võimaldas.
Nagu ka ilmselt sadadele teistele tudengitele, avaldas aktiivne sotsiaalne üliõpilase elu mingil hetkel mõju tudengielu akadeemilisele poolele ka minu emale.
Kui ühel ilusal reede hommikul meenus mu emale, et sellel samal reedel, paari tunni pärast, on ladina keele eksam ning ta tänu oma värvikale tudengielule ei olnud jõudnud selleks eksamiks õppida, siis nägi ta ainukese variandina haigust teeselda.
Seda ka põhjusel, et karmikäeline õppejõud oli toonitanud, et eksamilt puudumist vabandab ainult ülikooli arsti kirjalik tõend.
Esimese asjana võttiski ema siis suuna ülikooli arsti kabineti poole koos oma sõbrannaga, kellel sama plaan varuks oli.
Jõudes kabineti ukse taha, otsustati, et minu ema on esimene, kes haigust teeseldes ülikooli õelt kirjaliku vabastuse välja teeselda üritab.
Jõudes õeni, otsustas ema kurta kõhuvalu üle, mis teda viimased päevad on vaevanud.
Õde katsus mu ema kõhtu ning küsis, kust täpsemalt valutab.
Ilmselt oli mu ema näitlemisoskus ka talle endale üllatuslikult nii veenev, et arst palus tal heita voodile pikali ning oodata kiiraabi saabumist.
Kerges ehmatuses ema täitis arsti käsku ning heitis siis palativoodisse pikali, et oodata kiirabi saabumist.
Ilmselt olid asjad võtnud pöörde, mida ei mu ema ega ta sõbranna etta näha ei osanud, sest kui arsti ukse taga juba kahtlaselt kaua ootanud sõbranna nägi arstikabinetti sisenemas meedikuid kanderaamiga, tekkis tal paar küsimust.
Need küsimused jäid ka vastamata, kui mu ema ta eest kanderaamiga kabinetist välja viidi ning kiiraabi autosse laaditi.
Nende pilgud küll kohtusid, kuid ei pakkunud üksteisele kuigi palju vastuseid, pigem vastupidi.
Jõudes haiglasse tänu kiirelt reageerinud kiirabile, üritas ema nüüd mõelda võimalikult valutut viisi, kuidas sellest ootamatust olukorrast välja pääseda.
Sekundid mõjusid minutitena ning pinge kasvas, oodates doktorit, kes pidi ema üle vaatama ning leidma kas situatsioon vajab opereerivat tegutsemist.
Kui kauaoodatud doktor saabus, siis märkas ema, et tegemist oli pigem noorema poolse meesterahvaga.
Haigla õde viis doktori kurssi, et tegemist kahekümnendates naisterahavaga, kes kaebab kõhuvalude üle ning saadeti siia ülikooli arstikabinetist, kust arvati, et olukord nõuab kiiret kirurgilist reageerimist.
Kiire, kirurgiline ja reageerimine olid sõnad, mis ilmselt komplektina ei mõjunud kuigi rahustavalt mu emale.
Kohe, kui haiglaõde oli ruumist lahkunud, haaras mu ema doktori käest, ning rääkis talle ausalt kogu loo ära, et tegelikult oli tal kõigest vaja arstliku tõendit, et pääseda ladina keele eksamist ning ehk annab seda korraldada ilma kirurgilise sekkumiseta.
Nagu varem mainitud, oli tegemist noore doktoriga, kes naeris kogu situatsiooni peale ning mõistis ema muret.
Ta kirjutas lahkelt emale arstliku tõendi eksamilt puudmiseks ning pani selgitusse “toidumürgitus” ja soovis emale edu akadeemilisel teel ning saatis ta koduteele.
