Suur Must Koer ja indiaanlaste saladus

Poiss võtab Suure Musta Koera endaga kaasa indiaanlasi mängima.
Nad panevad telgi üles, teevad lõket ja meisterdavad vibu.
Siis käivad nad jões ujumas ja üks vibu läheb vooluga kaasa.

Indiaanlased on vaprad ja neil on alati oma saladus ka, teab poiss.
Nad otsivad koos teiste indiaanlastega karbi ja panevad sinna sisse vanapagana hamba moodi kivi, kotkasule, mis on väga tuvisule sarnane, ühe tühja linnupesa ja kirja.
Enne kui indiaanlased karbi igaveseks sulgevad ja maha matavad, loeb poiss kirja ette: "Selle karbi sees on suur saladus, mida võib avaldada alles pärast kolmepäevast piinamist.
Igavene hukatus tuleb selle õnnetu hinge peale, kes saladuse varem ära räägib."

Suur Must Koer ei saa sugugi aru, kuidas saavad vanapagana hamba moodi kivi, kotkasulg, mis on väga tuvisule sarnane, tühi linnupesa ja kiri üleüldse mingi saladus olla.
Korralik maa sisse kaevatud kont – see on teine asi.
Igaks juhuks kaevab koer oma saladuse maa sisse karbist kaugemal.
Kaks saladust ei tohi teineteisele ja neist teadjatele hukatust tuua.

Suur Must Koer ja inimese puu

Metsas kasvab palju puid, aga üht peab inimene omaks.
See on harilik kuusk.
Ainult ilmatu suur ja vana.
Mõnikord käib inimene seda puud vaatamas.
"Tere, mu puu," ütleb inimene ja kallistab puud.
Puu ei kosta midagi, seisab lihtsalt rahulikult ühe koha peal ja laseb ennast kallistada.
"Aitäh, mu puu, sulle on mõnus külla tulla," ütleb inimene ära minnes, "ma tulen teinekord jälle."

Aga ükskord, kui koer ja inimene puule külla lähevad, on puu kadunud.
"Puu on kodust ära läinud," mõtleb koer.
Ta käib inimesega järve ääres ära ja tagasi tulles on puu jälle oma koha peal platsis.
"Kuidas ma küll enne sind üles ei leidnud?" küsib inimene ja kallistab puud.
