Mu lugu kõnõlõs psükiaatriahaigõmaja ravialotsist.
Kost mi tiiä, kiä om periselt haigõ ja kiä olõ-i? 
Mu uno käve arvada kolm aastakka psükiaatriahaigõmajjo vaiht.
Timä murõ oll, et tä tund hindä kehväste ni kujot ette, et timä iho sisen omma kasuja.
Midä aig edesi, tuud hullõmbas asi läts.
Tohtri lövvä-äs midägi ja arvssi, et tuu om täl mudsuhädä.
Psükiaatri kirodi tälle ruuhtõ.
Ku tä näid tarvit, sõs tä sais parõmbas es lää, ja et noil ruuhtõl olli ka tõõsõ toimõ, sõs tä jätt noidõ võtmisõ maha.
Tä käve ütteviisi tohtrõt piten, aga api tä es saa ni sattõ sügävähe pitsüste.
Tä taha-as inämb midägi tetä, esi kinnüt, et täl olõ-i joudu.
Tä es piä inämb hindä iist huult, niisamatõ läts tä perädü paksus.

Tohtri kiti, et olõ-i tä ihol midägi hätä ja et muting om mudsu man ni tä saadõti  psükiaatriahaigõmajja.
Sääl tä es päse ja pidi iks arstiruuhtõ võtma.
Noidõ ruuhtõ peräst sai tä viil veidemb arvo, miä tä ümbre sünnüs.

Ku ma timmä edimäst kõrd sinnä kaema lätsi, es tunnõ ma timmä ärki.
Varrõmb kõgõ nii võrksa uno oll sääl nigu hädäline väikene lats, kiä ikk kõik aig.
Ma olõ-õs timmä ilman varrõmb ka ikman nännü.
Tä saa-as esiki arvo, määne aastaaig välän om.

Ku ma tääga katõkõisi jäie, sõs es mõista ma edimält tääga minkastki kõnõlda, selle et kõik taa asalugu oll mu jaos vahtsõnõ ja hiidütäjä.
A sõs halgaht mullõ miilde, et innembä miildü tälle väega joonista ja ma palssi timmä, et tä joonistanu vai kirotanu (tä mõist kirota ütel aol katõ käega).
Tuu vei tä mõttõ haigusõ mant muialõ ja kõrras oll tä jäl nigu inne, tävvemeeline.
Järgmäne kõrd, ku ma timmä näie, oll nii poolõtõõsõ aastaga peräst.
Nimelt tä kõnd õkva ummi jalgo pääl haigõmajast minemä ja tagasi inämb es lää.
Tä jätt ruuhtõ võtmisõ perrä ja naas esi hindä iist huult pidämä.
Arvada, et timä man lei vällä suur tahtmisvägi, selle et tä tiidsõ esi, et tä olõ-i hull.
Aga et tä käve iks üttepuhku uurmisõ all, sõs pia päält tuu tullgi vällä, et hoobis timä ajokeemiän om määnestki ainõt ülearvo ja tuu tekk tälle nuu tunnusõ.
Lövvedi, et timmä oll aastit võlssi praavitõt, selle et timä tõvõs oll määrät lahkmiilsüs.

Mul om üts tõõnõ tutva kah, kinkast ei saa kimmäs olla, kas tä om psükiaatrilidsõlt haigõ vai om asi minkangi muun.
Tuu mis om hullupapõrdõ perrä 80% tüüs kõlbmalda. (Iho poolõst om täl kõik kõrran.  Esikinä mõni tsõõrtoolin inemine om õnnõ 60% tüüs kõlbmalda, a timä, terve nuur inemine 80% !??).
Kõik kutsva timmä ullis, a ku ma kunagi perrä küsse, sõs sai selges, et timä "ullus" lüü vällä õnnõ, ku tä pruuk alkoholli vai narkootikit, vai sõs perän tuud.
Aga ilma ainilda pidi tä olõma harilik tävve mõistusõga inemine.
Sõs võissi jo küssü, kas tä om iks hull vai hoobis ainidõga hädän.
Timäga om mu arust innemb sääne lugu, et kergemb oll timmä hullus tetä, ku midägi ette võtta tuuga, et tä ainit tarvitas.

Naa kats johtumist omma pandnu mu perrä märkmä tuud, ku pallo või periselt olla võlssi määrädü tõvõga inemiisi; ja, miä viil kõgõ hullõmb, - ku sinno om kõrd joba hullus tett, sõs usu-ui sinno inämb kiäki, esiki ku tiiät, et periselt sa tuud ei olõ ja su üllenpidämisel om põhjus hoobis kongi muial.
