Olõ-i midägi tähtsämpä, ku uma kodo löüdmine.
Mu kodo nimi om Tarto.
Täl om mitu aadrõssi, selle et kõik sõbra elä-i ütel aadrõssil.
Ummõhtõ, nä elävä sõski ütsütele nii ligidäl, et joudva üte akadeemilidse veerändtunni sisen kõndi mu aknõ ala ni koputa.

Inne ku ma periselt Tartolõ kolõ, miildü Vallikraavi mullõ nigu maailma kõgõ ilosamb huulits.
Vallikraavi ei sünnü postkaardi pääle, tuud tulõ iks vahtsõst ja vahtsõst maali.
Tä om parralt valgõ ja parralt hämmär, tä tege kaari tasaligult ja õrnalt, tä om eht feng shui.
Ummamuudu mustriga munakivipõrmand taso õrnalt jalatallo.
Ma usu-us umma õnnõ, ku sai peräkõrd elokotusõ Vallikraavi huulitsalõ.
Aga Vallikraavi pakk mullõ midägi viil ilosampa, säält lövvi ma suurõ armastusõ ja pia ka maja nigu unõnäon: tuu oll muidoki vana ja puust, timä suur aid oll täüs uibiid süämesuurustõ ubindõga.
Ma esi olli niisamatõ viläline, mi perre sündü viil kats last.
Ma istudi hortensiit, keedi kirsisahvti, värme magamistarri saino ni panni immes, kuis aig lätt müüdä nigu esihindäst.

Aga midä sääl imehtä, selle et mi uibuaida mahtu hulga latsi ni sõpro.
Tuu oll kodo, kon ma arvssi, et elä elo lõpuni vai vähämbält nii kavva, kooni latsõ suurõs kasusõ ja sõs mi olõsi kallimbaga kuun lännü ümbre ilma reisile.
Aga suvõ lõpun ma kaodi kõik: kallimba, perre ni kodo.

Kortin, kon ma nüüd elä, olõ-i kodo.
Kodotunnõ käkk hindä kongi Toomemäe ja Tampere Maja kotussit piten, lindõlõs kõrras Kunstimajja, laugõlõs Imäjõõ kottal.
Süämest käü pusk läbi, ku latsõ  hällüse pia umbõhekasunun Marja huulitsan ja hõikasõ: "Huugu!"

Kodotunnõ haard mul kõrras käest Werneri kohvitarõn ja tõmbas torssi märdikuitsõn kroonuaian, miä om ku skorbuudist purõt, selle et aidnigu omma kingu ja nukatagodsõ lehist puhtas kraapnu.
Talv tulõ väärdmäldä, aga ma või julgõ olla, et ku vaia, jovva ma veeränd tunniga kimmähe paika.
Ja tohi koputa.
