Võro kirändüs Eestin Nõvvukogodõ võimu aigu

Pääle sõta Eestin tettü võro kirändüs olõ-i ololidselt mahukamp, ku taa, miä sündü paossil.

Saman olli esieränis Eestin tingimusõ loominguga tegelemises äkki muutunu ni taa tõtõasi ting ka taa, et Eesti NSVn alustadas kirändüsluu vahtsõt jako, saman ku võro kirändüse pagolasharo lätt õkva kokko varatsõmba kirändüsluuga.

1940. ja 1950. aastil oll võrokiilne kirändüs trüküsõnan piaaigu olõmalda – hääl juhul võisõ kõnõ ala tulla rahvaluulõteksti umakiilse (vai jupildõ umakiilse) variandsi trükmine.

Säänsen saisun saivaki mõne perimüsteksti tähtsämbä kirändüslitse ülesandõ ku mõnel muul aojakul – näites ilmusi 1959. aastal kogomik „Marjakobar ja teisi setu muinasjutte, minka toimõtamisel oll eestikiilsele teksti nimme sisse jätet mõningit lõunõeestiliidsi juuni.

Võro keele pruukmisvõimalusõ olli piiratu ni kirändüsele kai perrä poliitiline kiräkari – taa teküt ka määntselgi moodul võro kirändüse „häönü põlvkunna“.

Jo inne sõta oll võro kirändüsest huugu saanu ütsjago nuuri, kiä taal aol jõvva-es viil raamatit avalda – pääle taad oll taa joba võimalda.

Naide „kaotsilelännüte“ vahtsõstlöüdmine alas 1960. aastil, ku kiräkari and veidü perrä – eesti kirändüsen alas vahtsõnõ otsmisaig ni veidükenegi mõtõldavambas muutu võrokiilse loomingu avaldamine.

Kiränige ja kirändüse vahtsõstlöüdmine oll sõski vaivaline ja tõsitsemp arvusaamine võro kirändüse kandvast kihist tegüsi viil 1980. aastide lõpul võro kultuuri suurõ vahtsõstsünnü käügin.

Inne taad ol „kaotsilännütest“ jõudnu avalikkusõ ette Osolast peri Rihhard Iher, kinkalt ilmu võrokiilne luulõkogo „Kassimärss“ (1980).

Kiränigu käsikirjulõ jäänü loomingut om peräst kiränigu surma trükkü toimõndanu timä tütär kirändüskriitik Leili Iher.

Rihhard Iher jakkas suhtõlidselt kimmakäelidselt naid tavvu, miä olliva inne sõta vällä kujonu. Tä loomingun om tukõv luuduslüüriline (mõttõ)kipõn, mõnikõrd om tel ka üttekõlla tüpäkvärsilidse laulustiiliga.

Tä iäkaaslaisist om veidü ildampa luulõtajitenä jõudnu avalikkudsõ ette Johannes Siska ja Enno Piir.

Iistvõtva tähendüsega om esieränis Piiri mõtsaveleluulõ – tä kirot võrokiilsit värsse 1940. aastil mõtsavelepäivil ni ka ildampa. Timä looominguga sai võro luulõ mano poliitilidsust ja võigõlislust.

Piir om jo 1930. aastist pääle olnu ka teküs kodo-uurja ni paigapäälitse kultuuri edendäjä.

Sjoo põlvõ üts mitmakülgsämbit võro kiränikke om Voldemar Raidaru, kiä alost jo varra eesti nuursuukiränikuna, a kinka võrokiilne looming om esile nõsnu ildampa, päämidselt 1990. aastist pääle.

Raidarult omma ilmunu luulõkogo „Tähevankrin” (2001) ja „Soneti” (2004).

Raidaru om kirotanu ka draamatekste, muuhulgan võrokiilside näitemänge võistlusõ jaos.

Sõski om timä kõge suuremb pannus olnu võro proosa kujunamislukku. Tast tasus maini nuursuuraamadut „Hõbelusikad” (1998), kon pruugitas eestikiilsen takstin võrokiilset tegelaskõnõt, ni mälehtüisliidsi lühükeisi juttõ kogo „Mo süämen ja meelen” (1996).

Raidaru om ka üts edimeidsi kiränikke, kinka loomingun saa latsõpõlvõliinana eläväs Võro liin.

Raidaru tege tähelepandmistväärväs muhhe võrokiilne jutusõmõistmine.

Timä põlvõst om mälehtüisi kirotanu mõni tõnegi Võromaa kiränik – näites Julius Ungru om avaldanu latsõpõlvõmälehtüisi Paganamaalt.

Taa põlv um inämbjaolt uma pannusõ kirändüste jo andnu. Perämältnimmat kiränikke olõ-i inämb parhilla elävide siän, kukki mõne näide raamadu ilmu ilda aigu.

Om loomuperäline, et võromainõ tagaplaan muutus mitmal kiränigul tähtsäs 1960. aastist pääle vai viil ildampa.

1960. aastide suurõ muutusõ eesti kirändüsen olli kimmäle üts mõotajist, miä avitiva hindämäärämislöüdmiisile üten.

Tuudaigu oll vahtsõst pääväkõrral „vahtsõ keele“ löüdmine ja midä aig edesi, tada inämb om tan ka „vahtsõ löüdmist vanan“ – näites sõs ka Lõunõ-Eesti tavvun.

Nõvvukogodõ mõttõkogo survahusõ vastakaalus saa 1960. aastide tõsõl poolõl kimmämbäs paikkundlidse hindämäärämise otsmine – tõtõ, võrokiilsite raamatide avaldamislainõt sõs viil ei tekü, a laembalt lõunõeestilidse loomingu puhul külh. Esieränis paistus sõs silmä mulgi kirändüse (Eha Lättemäe, Nikolai Baturin) ja tarto kirändüse (Mats Traat) nõsemine.

Taaaigsist juhtvist eesti kiränikest om võrokiilset luulõt kirotanu päämidselt Ain Kaalep ja Jaan Kaplinski, mõningit põigahuisi Lõunõ-Eesti keele- ja meeleilma om ka Hando Runnelil, kiä õkva tuudaigu algat eesti kirändüsen laemba tagasipüürdmise rahvalauluperätsele stiili.

Kujonamistagaplaanõ poolõst kuulus taadõ kirändüsliste põlvõ ka võro kirändüse üts kesksit nimesit Madis Kõiv, a trüküsõnna jõudva timä etteastõ kiränikurollin ildampa ku tõisil. Taaga om tedä – sünnüaastast huulmada – põhjost pitä vahtsõmba ao võro kiränikus.

Ain Kaalep om õigupoolõst peri Tartust eesti kiräkiilt kõnõlavast perrest, a opsõ är võro keele, kirot võrokiilset luulõt, kuund taa ildampa luulõkogossõ „Haukamaa laulu’” (1999).

Kaalepi tulõmine võro kirändüste koskilt „kõrvalt“ om esieräline, a saman om taan ilmekat tõõndust, a võro kirändüs oll nakanu elämä umaette esisaisvat ello.

Kaalep om kirotanu uma võro kirändüse manu jõudmisega seosõn: „Võib-olla isegi viidata aastale 1931, kui juba mõnda aega lugeda osanud poiss läbi luges elu esimese raamatu, milleks oli Jaan Lattiku „Meie noored”, ja lausa vaimustunud oli võrukeelsetest dialoogidest?

Ildampa esi kiränigus nakatõn Kaalep vahtsõl kujol läbi mängnü ka võro kirändüse algusa – tä om edesi arõndanu 17. aastasaast peri „Pikse palvõt“ ni kirotanu uma „Pikse litaania“, üte mõovama luulõtusõ võro kirändüsen, miä om laembalt tuntus saanu Veljo Tormise kooriteosa „Pikse litaania“ kaudu.

Jaan Kaplinski om võrokõnõ imä puult, esä oll tel poola peritollo Tarto Ülikooli oppusjõud.

Kaplinski olõ-ei seniaoni tävveste võrokiilset raamatut avaldanu. Külh om tä kirotanu terve sarja võrokiilsit luulõtuisi, miä kuulusõ kimmäle võro kirändüse kõgeparembide sekkä ni miä valmistasõ ette ka võro kirädüse esteetilist mitmakesistümist 20. aastasaa lõpul.

Nii näites om Kaplinski kirotanu 1960. aastide lõpun ja 1970.aastide algusan võrokiilsit vabavärsiliisi luulõtuisi, minkal om ütelt puult tukõv luudusõkeskne, a tõõsalt kaetav-tarkusõarmastuslinõ  kallõ („Väläh om suur tuul” jt).

Arvada om, et inne Kaplinskit olõ-es säänest laati võrokiilsit värsse olõman.

Kaplinski om jakanu võrokiilse luulõ kirotamist ka 21. aastasaal ni om näites katsõtuslidselt pruuknu lõunõeestilidse värminguga tegelaskõnõt ulmõjutun „Loojak Hiiumaa rannal”.

Vahtsõbal aol om Kaplinski pidänü mitmakiilset blogi  „Ummamuudu“ (http://jaankaplinski.blogspot.com/), kost tä nimme kirotas inglüse vai võro, mitte eesti kiräkeelen.

Kaplinski omgi uma keelepruugiga vasta säädünü eesti ammõltligulõ keelemõttõkogolõ, tsihiliselt erräsäädünü „suureestlusõlõ“.

Mitmasugutsit tõistõolõmisesuuvõ tegüs kirändüsen esieränis paljo 1960. ja 1970. aastide vaihtusõl ni naide tõisildetett otsingite üts vällündit om mõnõl juhul ka Lõunõ-Eesti keelevariante pruukmine.

Ütes märkmisväärsembäs underground-poeediks ni maarahvalõ tugõva mõttõkogo lakjalaotajas saa taal aol Kalle Istvan Eller, kiä Nõvvukogodõ Eestin raamatit ei avaldagi. Timä tuuaigsõ luulõtusõ korjatas ildampa kokku „Bärsärk” (2001), kon lövvüse ka mõnõ võrokiilse teksti.
Eller liiksõ 1960. aastil Tarto kultuuri- ja korgõkoolikambun, tüüt oppajana, a võeti ammõtist maaha, kuna oll köüdet vastapandmisliikmisega.

Sisepagoladse rolli trehvänünä kolisi Eller 1970.aastide algusan Karulahe – taa kolimine ja lahkulüümine ammõtlidsest kultuurist sai ka ummamuudu tõõndusõs taa kotsile, et mõttõkogo, miä kuts „tagasi juuri mano“, om teostõdav egapäävätsengi elon.

1960. aastide noorõ põlvõ jaos ol võro kirändüsega tegelämisel taaga mito võimalikku põhjust: taa võissi olla kodomälehtüisi välendüs, tada võisõ tukõ esieräline kodoluuline vai keelealanõ huvi, a õnnõ inämb võisõ võro kirändüse luumisel olla tsihis tõistmuudu tetä tahtminõ.

Väega joudsahe jakkusi paigapäälitsen keelen luulõ kirotamine huulmada taast, et ammõtlik kirästämispoliidiga säändse loomingu vormmist raamatuis hääs es kitä.

Näütüses om katõ sõa vaihel sündünü võru kiräinemiisist kirotanu luulõt ka Heino Sikk (varjonimegä Reinhold Salu), Kristjan Võsoberg, Amanda Feigenbaum, Ado Kisand, Ants Linnutaja, Silvia Nagelmaa (Silvia Salo). Perämäne om tuntus saanu kirändüsuurjana nigu ka timä Võromaalt peri elokaaslanõ Abel Nagelmaa.

Seto	harost sai tuntus Paul Haavaoks, kiä oll külh päämidselt eestikiilne kiränik, a saman kimmä paigatunnõtusõga, miä tulõ esieränis häste vällä timä luuduslüürikan.

1970. aastil ja 1980. aastide edimädsel poolõl väega suuri tõõsõsminekit võro kirändüste tulõ-i: seoniaoni olnu kirotamismuud ülditselt jakkus, vannaviisi om võro proosat tunduvalt vähämb ku luulõt ni loomuligult jakkasõ kirändüslikku tegevüst ka mitma varrampa alostanu kiräniku.

Taal aol om kirändüse üldpildin kõgõ tähtsämb vannu tavvu hoitminõ. Võro kirändüsluu vahtsõt kasumisõ aigu nakkas tugõma taa, et tava kakkõ-i ka mitte peräst sõta põlvkunna puhul - mano tulõva mõnõ vahtsõ kiränigu, põhilidselt luulõhe, a mõnõ tegevusala om ka laemb.

Aokirändüste jääs taal aol Aili Naruski looming, huvitavit võrokiilsit luulõtuisi kirotas Vallo Patrason, kiä koolõs noorõlt.

Inne vahtside aigõ algamist raamatit avaldanu auturistest omma silmäpaistvamba Aivo Lõhmus ja Lembit Kurvits.

Lõhmus om luulõt avaldanu õgõ mitman keelen – põhiosa loomingust om eestikiilne, a tä om kirotanu ka üte soomõkiilse luulõkogo ni avaldanu ka võrokilsit luulõtuisi.

1980.aastide tõsel poolõl oll Lõhmus üten Madis Kõivuga põhapandja võro näütekirändüsele.

Kurvitsa luulõ om nisamatõ suurõst jaost eestikiilne, a Põlvamaa kodomaastigu omma tä luulõn tähtsä ni innekõkke õkva varatsõmbast, 1970. ja 1980. aastidel kirotatu luulõst lövvüs ka sarakõse põnõvit võrokiilsit tekste.

Timä lühküne proosa om korat raamatuhe  „Vanad soome saapad” (1997), kos tulõ ette nisamatõ tunnusjuuni, miä passise võro kirändüsega.
