Joba aastit omma minno tõmmanu kala ja mõnõ aastaga iist ma soedi hindäle 230-liitrilidse akvaariumi.
Mu lugu om ütest kirrivahunidõ paarist, kiä olli asalda pruumnu poigõ saia.
Näide mara sei tõõsõ kala ärä hariligult joba kolmandal pääväl.

No oll tuu hallijoonikanõ ahunapaar jäl marja lasknu.
Seokõrd ma panni väikse võrguga katõdu raami kummalõ akvaariumi põhja ja kivi, kohe pääle mari oll last, sinnä sisse.
Iks määnegi kaidsõ neeläskiidsi võistlõjidõ vasta! Mõni minot oll haiklõmist, a sõs ujjo imäkala sisse ja nakas haudma.
Paari päävä peräst sai ma nätä tuud kavva igätsedüt pilti, kuis kalavanõmba pei vahti parvõ kesken, kon olli näide sada poiga.
Es tohi kiä mano minnä es.
A kalamaimu olli nii uudishimolidsõ, et ujjo esi tsipa kavvõmbahe vahtsõt maailma imehtelemä.
Tõõsõ kala olli õkva säälsaman jo ammu pidosüüki pasman.
Egä pääväga jäi maimõ veidembäs.
Ni egä päävä ja üügä vässü vanõmba iks inämb ja inämb.
Ma ripudi uma võrguga katõdu raami sõs akvaariumi sisemädse servä külge, et tetä umaette väiku tiik, kohe tõõsõ kala ligi es päse.
Püvvi vaest kümme maimu kinni ja söödi näid pets-söögiga.
A andsak kül: es avida tuu, et oll üts vesi ja õigõ süük, - ilma vanõmbilda olli moksikõsõ kistumalda õnnõdu ja kuuli väega ruttu.
Oodi viil üte päävä ja et maimõ jäi vanõmbidõ ümbre kõrrast veidembäs, sõs tei tõistkõrd pruumi, loodussõga, et vaest 10 päävä vannusõn nä joudva no esi toimõ tulla.
A nuuki moksikõsõ kuuli är.
Nii et vaih oll õnnõ kuulmisõ häädüsen.
Tuu pääle ma otsusti, et las poja koolõsõ priiusõn ummi velji-sõsaridõ ni vanõmbidõ man.

Hallõ oll nätä kalavanõmbidõ vindsõt, aga loodussõlda võidõlust. Peräkõrd tei tõõsõ kala näile õkva üte armulda riigipüürdmise, - võedi är näide kodonõ maatükk üte puutükü ja kivi vaihõl.
Vahtsõnõ võimuvõtja - suur pruun kiriahhun tekk hindä kalaimäs ja lösüt vasta maad, et tõõsõ kala poigõ kivi alt vällä meelütä ja perän nahka panda.
Tuud oll jälle kaia...
Kalavanõmba esi kolõ akvaariumi tõistõ otsa.
Nä olli iks paari maimõ määntsegi hämärä mooduga mõistnu hindäga üten saia.
Aga midä inämb noil joudu mano tull, tuud kavvõmbahe nä julgu ujjo, miä tähend kimmäst kato ärsüümise läbi.

Üts õdak ujjo vana kala joba päälmädsen viin, - ma sai arvo, et nä olli otsani alla andnu ja olõ-õs inämb, midä kaitsa ja perrä kaia.
Kõrraga rõbahti ütte tsillokõist kalamaimu, kiä ujjo soejulguisi rööbilde akvaariumi sainaga.
Ka kalaimä näkk umma poiga ja tahtsõ timä poolõ ujjo, a tuu pagõsi nii virka, ku joudsõ, tiidmäldä et tuu takanajjai oll tä uma imä.
Lätsi magama tahtmisõga usku, et om sõski üts kimmäs kalamaim, kiä vaest kuigi elämä jääs.
Hummogu pidi ma immes pandma, - kalaimä kaits jälki usinahe kolmõ moksikõist, kiä olli üü joosul kuigimuudu joudnu kivve alt imä ala.
Ja kõik alost vahtsõst.
Jälki päiv otsa meeledüt kaitsmist, kooni päävä lõpus mõisti maimu nii häste ujjo, et olli imä alt välän.
Ja är süüdü.
Miä taa luu man minno kõgõ inämb hahmahtama pand, oll tuu, kuis vanõmbidõpaar nigu esihindäst mõista naas jälki hindävaihõl paaritamismängõ mängmä ja riigipüürdmist tennü kala olli jälki umas võedu seldsilise nigu innegi.
Luudus om imelik...
Paistu, nigu olõsi rüüvkala õnnõ ülnü: andis, seokõrd olli mii nuu, kiä uma kõtu tii pujõst täüs sei, järgmäne kõrd või olla vastapiten.
Tull sääne tunnõ, nigu olõsi kõik olnu õnnõ näütemäng, väiku vaihõpala, "kiä kedä", et elo jäl umma tiid edesi liigussi.
