Üksik saar keset merd, pika talve haripunkt.
Seltskond matkaselle on üle jää rännanud pisikese laiu peale mõtteid koguma, noore režissöörina olen kaasas, et jäädvustada rännak mõtete sadamasse.
Pisike matkamaja saab öö tulekuks soojaks köetud, kuid mitte piisavalt, et kõigil uni tuleks.
Kuid uni tuleb vaid neil, kelle mõtted ei rända.
Jään üksikutega juttu ajama.
Seltskonna varasemad visiidid saarele annavad jutuainest teemal “kohavaim” ja “inimese koht”.
Olen ise täielikult veendunud saare müstilises olemuses ning leian seltskonnast mõttekaaslase.
Saabub öö ning oleme kaheksi ainsana ärkvel.
Õues kogub tuul hoogu ning iga silmapilgutuse peale kragisevad aknaklaasid.
Pliidi all praksub tuli, maja seinad higistavad.
Hommikuvalguses lähen neiuga vanasse sauna, mille aknaalune istekoht on minule ainuke koht maailmas, kuhu suudan end täielikult unustada.
Küsin ta käest samu küsimusi, mis eelmisel õhtul, kuid kõike natuke julgemalt, natuke provotseerivamalt.
Saan aru, et teen talle liiga.
Lahkume saunast, kuid unustame küünla põlema.
Jalutan temaga merele, ümberringi on kõik nagu valge paberileht.
Torm on tõusnud, kuid asume seltskonnaga tagasiteele.
