Ma kiroda ütest eläjäst, kinkast pidi aastidõ iist ilma jäämä.
Või üldä, et tuu oll üts halusampi lahkuminekit, tõtõstõ.
Ku täämbä tä pääle viil mõtlõ, sõs kurgun nakas pitsitämä.
Tuu oll mu Sri Lanka kass.
Kissus ma kutsi tõist.
Tä tuudi mullõ sõs, ku tä oll armõdu väiku – nii tsillokõnõ, et ma olõ-õs kimmäs, kas tä hummoguni vasta pidä, igävene räpäl oll tõõnõ.
Väiku Rääbüsk.
Niivainii, tä haard must kinni, niida pallo joudu täl oll, et vallalõ es lasõ.
Tuu eläjäkene kasvi mu hinge nii sisse ja tuu oll mõlõmbapoolinõ.
Mul olõ-i ütegi eläjäga viil säänest lähküst ei köüdüst olnu.
Tä uut minno kodoussõ man, tull hõikamisõ pääle, tull hõlma.
Tei ma arvudi takan tüüd, lõigi köögin sibulat, kaiõ filmi, olli kurb vms, sõs ronõ tä alasi mullõ üskä.
Tõõnõkõrd mi tapli.
Ku tä oll är süändänü , sõs hindäle tä tuud tiidmist es piä.
Esihindäst paistus taa lugu nigunii nigu üts harilik kassiarmastaja häiehtüs.
Aga kiä om läbi elänü, saava arvo.
Imeline elläi ja ma igätse hirmsahe.
