Pudsunudjija Sassil on nõna kinni’

Ku Vidrik sünnitüsmajast kodo tuudi, oll’ Sass joba üte aastaga Mõtsu perren elänü.
Sass es tiiä’ sõs viil, et tä nimi Sass om.
Tuu nimi oll’ Vidriku pään kinni ja sai säält vällä tulla viil sõs, ku Vidrik kõnõlõma opsõ.

Vidrikulõ miildüsi Sass tegeligult pia sündümisest pääle.
Joba peris titast pääst kai Vidrik, kuis Sass larmatõn ja nõna luristadõn põrmandit pite vingõrd ja kõik pudsu’ pikä lundi muudu nõnaga hindä kõttu tõmmas’.
Ku Vidrik käümä nakas’, käve tä Sassil takan ja avit’ täl tuud tähtsät tüüd tetä’.
Imä umakõrda käve Vidrikul takan, kiildse täl pudsajit suuhtõ panda’ ja käskse nuu’ kõik Sassilõ anda’.
Imä ütel’, et Vidrik om inemiselats ja või süvvä’ egätsuku inemiisi süüki, a pudsunudsija Sass või süvvä õnnõ pudsajit, muu süük tälle ei passi’.
Vidrik peläs’ väega, et Sassil jääs kõtt tühäs ja niimuudu jätt’ tä edespite kõik pudsaja’ Sassilõ.

Sassi kõtu pääle om tegeligult Samsung kirotõdu.
Esä ütel’, et tuud või lukõ perekunnanimes, nigu Vidrikul om Mõts, nii om Sassi perekunnanimi Samsung.
Sass om verevät värmi nigu vanauno pää ja täl om pikk-pikk verrev nõna nigu vanalunolgi.
Vanauno nimi om Aleksander ja tedä kutsutas Sassis.
Vast tuuperäst pandsõgi Vidrik pudsunudsija Sassi nimes kah Sass.

No’ käü Vidrik vanauno Sassi muudu ütelden joba kuvvõndat keväjät.
Pudsunudsija Sass näge umakõrda joba säitsmendä keväjä tulõmist, järeldäs tuust Vidrik.
Uma kuvvõnda keväjä tulõki pühhä pidäsi Vidrik välän lumõsulamisõvii lumpõn.
Tä mängse tuud põnõvat mängu, kon tulõ lumbist seerikidega läbi minnä’ ja kaia’, kas saat niimuudu läbi, et vesi üle seerikuveere ei tulõ’.
Midä korõmb vesi, tuud põnõvamb mäng om, kõrralik adrenaliinilaks, nigu ütles Vidriku esä.
Halv om õnnõ tuu, et taa mäng lõpõs sakõstõ pahandusõga, selle et vesi lättkinä üle seerikuveere ja jala’ saava likõs ja imä kur’as.

Nii läts’ seo kevväi kah.
Vidriku jala’ olli’ likõ’, a tä taha-s mängu viil är lõpõta’.
Õnnõ lurist’ nõnaga nigu pudsunudsija Sass tarõn ja mängse edesi.
Ku tä lõpus tarrõ sai, oll’ täl peris külm.
Imä es saaki seokõrd kur’as, oll’ hoobis hiitünü näoga ja pand’ Vidriku kipõstõ kuuma vanni.

Huulmalda kuumast vannist jäi Vidrik õks haigõs.
Tä nõna oll’ täüs paksu tatti, hengätä saa-s tä tuuga sukugi ja süvvä’ es taha Vidrik õkvalt mitu päivä.
Kukki pudsunudsija Sass välän käünü es olõ’, jäi timä kah haigõs.
Õhk es käü ka timä lundi muudu nõnast läbi, tä unnas’ andsaku helüga ja es süü’ põrmandu päält är’ mitte üttegi pudsajatükkü.
Imäl oll’ no’ peris pall’o tegemist.
Vidrikulõ and’ tä nõnarätte kätte, käskse kõvva tati vällä nuusata’ ja tsilgut’ rohtu nõnna.
Sassiga oll’ asi keerolidsõmb.
Imä käve ümbre Sassi, koput’ tedä siist ja säält, pruuvsõ lundi muudu nõnast sisse kaia’ ja raput’ tuud nigu mõistsõ.
Lõpus es jää’ imäl muud üle, ku tä käändse Sassil nõna pääst, ai har’avarrõ säält läbi ja sai niimuudu kätte Vidriku kaonu Jäno-Jussi suka.

Sass nakas jäl’ harilikku hellü tegemä ja tä sei jäl’ kõrraligult pudsajit.
Ka Vidriku tervüs läts parõmbas ja tä küsse imä käest joba putru.
„Sass, kae’, et sa inämb sukkõ ei süü’, sul jääs sõs nõna kinni’,“ ütel’ Vidrik Sassilõ ja patsut’ timä verevät kõttu.
„Vidrik, kae’, et sa’ inämb jalgu likõs ei tii’, muido jääs sul kah nõna kinni’,“ nahist õnnõligu näoga Sass vasta – tuu om õks hää asi külh, ku õhk nõnast läbi päses.
