Esä om mul peri Liibanonist.
Liibanon om üts riik Lähkü-Hummogumaal, vasta Vaihõmerd.
Tuu om väega mägine maa ja mu esä sünnükotus om üts väiku külä mäki pääl, nimega Kleiat.
Eestihte tull tä periselt elämä kuus aastakka tagasi, a seeniaoni om täl nii mii maa kombidõ ku ilmaga rassõ är harida.
Liibanonin om kombõs terehtämise man kolm kõrda põsõ pääle suud anda.
Säälmail om tuu kogoni harilik, nigu ka Prantsusmaal ja Itaalian om moodus anda põsõ pääle suud kats kõrda.
Tuun kandin egäpääväne asi, a tõtõlõ ja hindäette hoitjalõ eestläsele või sääne muud edimält paistu imelik ja harinõmalda.
Tuuvasta om eestläne harinu varrasuvidsõ külmä mereviiga, samal aol ku inemisele lämmä Vaihõmere veerest tulõ tuu nigu külm šokk.
Edimäne kõrd, ku mu esä ummi eesti sugulaisiga kokko sai, oll joulupido, kohe olli tulnu vanaimä, vanaesä ja uno pere.
Peräle saanu, astõ esä torõhõhe sisse ni and kõigilõ kolmkõrd põsõ pääle suud, nigu tälle paslik paistu.
Kõik olli muidoki väega imehtünü ja olku et naasõ võti tuu asa vasta hään tujon, mehe kül es mõista sääntse terehtämise pääle hääd näko tetä ja tõmbssi hindä hiitünühe tagasi.
Ku õdak läbi sai, es tii esä inämb tõistkõrd samma vika ni and ärminegi pääl kätt.
Õdagu koton selet imä tälle, et eestläisil omma tõõsõsugumadsõ kombõ ja nä olõ-i harinu sääntse tervitämisemooduga.
Ka uno perrele ja vanavanõmbilõ seletedi, kost sääne üllenpidämine.
Järgmädses kõrras oll esä joba hinnäst valmistanu, et tä säänest muudu tervitüst inämb ei pruugi, ja heitü hoobis är, ku kõik tälle naarahtõn vasta tulli ja põsõ pääle suud anda tahi.
No oll timä kõrd imehtünüt näko tetä ja hinnäst hiitümisega tagasi tõmmada.
Ütel suvõpääväl võedi ette ujoma minnä.
Haarõdi üten räti, päävävõtmismäär ja tõõsõ asa, midä rannan vaia lätt.
Esä oll väega herevällä, selle et taa oll edimäne kõrd, ku tä sai Eestin vette minnä ja mitu kuud oll müüdä tuust aost, ku tä viimäte ujoman käve.
Rand oll täüs rahvast, kiä tunni mõnno lämmäst päivligust ilmast ni tsukõlusõst.
Mu imä oll joba käünü vett pruumman ja kitt, et vesi om väega lämmi ja hää.
Esä läts sõs kah vett pruumma ja pidi piaaigo külmäkrambi saama: nii külmäs ei lää vesi Liibanonin pia ilmangi ja ku ka lätt, sõs ei käü inemise ujoman, a omma paksõ kuhtõga ja uutva lämmämbät ilma.
Esä pidi õkva är minehtämä, ku kuuld, et viin om kraatõ õnnõ 15.
Ku esä oll tsipa aigo viin ligonu, sai tä külmäpelgüsest üle, aga pidi vahtsõst imehtämä tuud, ku aigopiten vesi süväs läts: sada miitret om väega pikk maa inemisele, kiä om harinu minemä õnnõ paar miitret, et süvvä vette jouda.
Nii et kultuurõ kokkoputminõ mõio häste: eestläse naksi lämmämbä mooduga tervitämä ja liibanonlanõ harisi hinnäst karastama külmä mereviiga.
