Mõned aastad tagasi kohtasin ma üht vene rahvusest vanameest, kes käib paljajalu.  Tema olemus väljendab üsnagi uskliku inimest ja hoiak on midagi teistsugust.
Kõige huvitavam on see, et ma olen küsinud mitu aastat tagasi juhuslikult rattaga möödudes, et miks ta seda teeb.
Vastus oli pigem, et see on kinni mõtlemises.
Üsna primitiivne vestlus aga siis sain juba aru mis võiks toimuda tema peas.
Hiljemalt on teda ka nähtud paljajalu poes pirne ja raamatuid ostmas.
Kindlasti võib ju mõelda, et tegemist on lihtsalt hullumeelse inimesega.
Suvalistes kohtades murul palvetamist immiteerida on juba järgmine samm hulga uute küsimuste poole.
Seda nähes tekkis ebarealistlik tunne, mis võiks küll aset leida mõnes Fellini filmis.
Arvan, et seal taga on midagi enamat, mida me pole harjunud siiski nägema.
Kõige harjumatum on näha teda ka talvel paljajalu käimas.
See on kindlasti mu elu üks kummalisemaid kohtumisi.
Läbi aegade on hullumeelseid inimesi teistmoodi vaadatud, keda pärast vahel on tunnistatud geniaalseteks.

Meie ümber on huvitavaid inimesi oma tõekspidamiste ja erinevate omapärasustega.
Meie kui siin planeedil kõrgelt arenenud liik, peaksime endilt küsima, kui palju me tegelikult oleme seotud looduse endaga.
Väga palju mõjutab meie käitumist me keskkond.
Oleme osa kõigest meie ümber ja võiksime ka samamoodi mõelda.
