Viisiku luumisõ  moodust

Mängulidsus, katsõtusõ keelega

Võro viisikut pand vast sõnnu ja kujunditega katsõtama ka loomuperäne mängülust.
Õkva lühivormen langõs eriline tähelepandmine ütsikite sõnnu tähendüsele.
Nä kirotasõ suhtõlidselt lühküisi pallu: luulõtuisi, laulutekste, lühiproosat, harvõmp rumaanõ.
Luulõtajite mõttõ kõikaigsõt valmisolõkit näütäs sõnamänge, riime ja nalju esinemine egapäävätsen kõnnõn.
”Viie pääle” siidi (CD) pääl om eräle paladõna vällä tuudu kats lõiku umavaihelidsest jutlõmisest (auturis om kirotõt ”Elo esi”).
Esieränis Contra ja Ilvese luulõn lövvüs vaimukit keelenalju, löüdlikke riime, piltluulõtuisi ja haruldaisi stiilikujundeid.

Väega tavalinõ võtõ om kasutada mõningite sõnnu eri tähendüisi kõrraga.
Järgnevän lühkün näüten om Contra kokku pannu kats mitmatähendüslist vällendit:

Piltluulõn paigutadas tekst sisolidselt sobiva kujundina, näites Ilvese Aapo „Puuq“ (5 pääle, lk 10, kiräkiilsenä „Puu“ Tulen, lk 62)).

Nali. Vastandamise poeetika

Võimsa Viisiku looming om sakõst hõkõrdav ni poliitilidselt, esteetilidselt vai moraalsõlt ebakorrektne.
Nalja saias mitmõst eri vallast peri nättüste kõrvutamisel, mitma eri tasandi uutmalda köütmisel.
Naid ilmu võissi nimmada võõras (kiräkiilne, läänlik, liinaline) ja uma (võro, maalähküne) kultuur.

Võro luulõtajite isikuperäst võttõstikku nimätäs ”vastandamise poeetika”.
Taa tähendäs elo eri puulustõ rõhotamist ja vastandite vällätuumist.
Vastandamine tuu loomingulõ paroodia ja allegooria kibõnakõisi, tõsitsite ja korgite nättüste naaruvääristämist ja madaldamist.
Sakõst pruugitas naaruvääristämises ka liialdamist, näites ülistädäs määnestki nättüst liigpaljo.

Vastandamist pruugitas ka tegeläskujjõ luumisel.
Innest märksemi, et sakõst kõnõldas luulõtustõn madala staatusõga inemiisist.
Tõsõ viirmüsenä esinese kirotisten korgõ tegeläse, kedä näüdätäs mingin madalan seosan – nt ”peerukuning”, president piinligun olokõrran.

Ruitlasõ luulõtusõn ”Arvudi” säädüs kõrvuisi kats ütiskunda ja eloviisi, tuvvõn vastandusõ suurõperätselt vällä riimin ’ packard – kakard’.
Üts puul ”kakard” esindäs vanna küläütiskunda, tõõne puul tehnoilma, minka näilitse helküse sutt autur rikku üteainumba tähendüslidse sõnaga ”hais” (Ruitlane 1999:5).

Nisamatõ vastandus Ruitlasõ luulõkogo päälkirän ja nimiluulõtusõn  “Kaera-Jaan ja Mister Proper” kats ettekujotust Eestist: talopojaütiskund uma perimüskultuuriga ja seoilmaaignõ tarbimisütiskund.

Kontrast sisaldus paroodian joba esihindäst: algtekstile vastandus vahtsõnõ naljatlev tekst.
Paroodia om üts Contra lemmikžanrõ.
Tä om ütelnü: “Luule peap minu meelest ikka lõbuss olema, sest elu on niigi väga tõsine.
[Tõsine luule] ei ole üldse huvitav [---].
Elu on niigi väga tõsine ja luuletamist on vaja selleks, et elu natuke pea peale pöörata.”

Tuntuisi tekste ümbretegemine ja tsitiirmine om andsak katsõ panda nä kõlama ummamuudu, ühendäden nallatamiisi umahindä maalähküdse elokaetusõ ja kavvõmba kultuuri.
Esieränis selgehe ilmnes vastandamise poeetika ümbretettüisin laulõn, midä kaemi edespidi lähembält punktin ”Suhtõ folkloori ja muusikaga” (lk  ...).

Võro kiränikele umatsõ vastandamisega lätt ütte ka suuri asju kujotamine väikeisi kaudu, korgõ kujutaminõ altpuult.
Luulõtajite suhtumise ilmnese suurõl määral kujutamisviisi kaudu – süämelähküidsi asju näüdätäs piltlidselt, pisiasju kaudu.

Ütes võro miihile umatsõs võttõs om paljodõ perisnimmi pruukmine, kosman nime sümbolisiirvä sakõst ülditsempi nättüisi (nt Adolf Hitler, Suur Tõll, Pjotr Pervõi jt).
Umavaihilitsin seltskunnõn om nallatõn laultu “Ruitlanõ olõ ja Ruitlasõs jää”, mitte “Eestläne olõ ja eestlädses jää”.
Taha päältnätä väikeste nalja om käkit suur tõtõ – kiä eestläisisit/võrokõisist jääs esihindäs, tuu jääs ka eestlädses.

Võro miisluulõtaja tavalidselt suuri sõnno ei pruugi, ülevite tõdõdõ kõvahelüga kuulutamine kallus neil kõlama iroonilitselt.
Naide kujundikeelele om umanõ ülditse vai korgõ vältmine, asõndadõn taa lihtsä, riaalsõ ja madalaga, minkal om sakõst selgemp tähendüs.

Lüürilidse teksti

Võrokõisi loomingun lövvüs paljo absurdi ja nalja, hoobis vähämp om selge sõnumiga tõsitsit luulõtuisi.
Laulva, tandsva ja striptiisitäv kiränik erines ammõtlikõst kultuuritsihtest ni pand olgu kehitämä: kas võro miisluulõtajitel om ültse tõsitsit väärtuisi? Kas taa vastandamise poeetika, pitev madaldamine ja nallatamine vii-ei meid tühja ja kurba n-ü jumalast maahajätetü ilma?

Saman olõ-i kiränikul alati tahtmist umma loomingut selletä, selle et kunstiline tekst om mitmatasandiline.
Kunsti paradoks om taa, et liiga otsõnõ, näpuga näütäv tekst olõ-i inämp hää kirändüs, a parembal juhol aokirändüs vai halvõmbal propaganda.
Ilvese Aapo deklariir luulõtusõn” Näi videost hinnäst...” sõnnuga: taha-õi ma naadega miäkit kynõlda (5 p).
Tõõsen kottan um tä rõhutanu selge mõttõstatusõ, lõplikkudsõ puudumist:

Sõski – nigu õkva iinpuul võroteemalitsi luulõtuisi puhul näimi, - lövvüs ka nail rassõlt mõistõtavil, nalju takka hinnäst käkvil auturitel vallaminekit.
Säändsil tõõhetkil vällendätäs ummi tegelikke tundit ja suhtumiisi õkva, ilma vastandusõta.

Viisiku tundõilma vällendäs vahetumbalt naide puhul küländ haroldanõ lüüriline luulõ.
Lüürilidse all peetäs silmän varjundirikkit meeleolusit kajastavit tekste.
Sakõst kujotadas nain luudust, nisamatõ tundõ- ja mõttõilma eri tahkõ haardvit sügävit hingesaisondit.

Tävveste isikligest hinge ja süäme tundmuisist eelistäse võro luulõtaja kirotada uman imäkeelen.
Lüürilist laati esines inämb Rahmani Janil ja Ilvese Aapol, näites perämädse miildejääv laul ”Las ma sosista” (Tulen..., lk 84).
Näemi, et hinnäst varga ja narkomaanina esitlevä Ilvese Aapo ilman lövvüs ka ehe kiindumine naasõsse ni “luuja” esi, kinkalõ kauni iist tenolik olla:

Contra om meisterligult tõlknu võro kiilde mõnõ kiräkeelidse lüürilidse luulõtusõ (Marie Heiberg, August Sang), miä võiva anda tävveste vahtsõ elämusõ toolõ, kiä om naid inne lugõnu.

A mille eelistäse võro mehe sõski nallatada?
Või-olla om põhjus tuun, et nalja kaudu jõudva nii mõneki sõnumi parempini kullõjani, vahel om naardõn keremb tõtt kõnõlda.

Külläp om nii mõnigi tundnu, et õigõ ja hää sõna tüküse mõnikõrd kõlama võltsilt vai igävält.
Osalt tulõ kulunõ kõla sakõst pruukmisest vai ütlejä küündmätüsest.
Osalt võiva õigõ sõna võltsilt kõlada tuuperäst, et naid om pruugit ka võlsmises.

Suhtõst folkloori ja muusikaga

Võro miisluulõtaja omma loonu küländ paljo laulõ.
Naist om vast kõge kuulsamp vast Ilvese Aapo sõnadõlõ kuudu Tii, miä esind Eestit Eurovisioonil 2004. aastagal (viisi auturi Pajusaarõ Priit/Pilvre Glen).
Mõnõ mehe tegevä esi umile tekstele viie (Aapo Ilves, Jan Rahman), naide luulõtuisi umma viie pääle säädnü ka tõse muusiku (nt Pehki Jaan muusikunimega Orelipoiss).
Ütsjago võro miihi laulõst ommava hästetunt laulõ paroodia ja mugandusõ.

Rahvalaululiku kõla and laulõle võro kiil, minkan laulti joba ammu inne kiräkeele kujunamist.
Võrokiilne tekst ol kimmäle põhjusõs, mille väega paljo eestläse pidivä Näiokõisi lauldut ”Tiid” rahvalaulus.
Küländ paljodõl võro viisiku laulõl om tõõpoolõst seossit seoilmaaigsõ folkloori ja popmuusikaga.

Folklooris nimetädäs vaimsit perimüsi.
Naid lövvüs egan kultuurin paljo ka parhillatsõl, kõrralikult vormistet ja jäädvustet kunstiteossite aol.
Folkloor kujunas tiitüd inimrühmä suhtlõmisen ja kandus edesi umavaihelitsi kontaktõ kaudu.
Ku innevanastõ umandati folkloor suulidsest perimüsest, sõs seoilmaaigu kujunas ja liigus taad ka trükiallikiten ja meedian.

Tuntusõ ja pruukmise poolõst võimi pitä rahvalaulõs nii umaaigsõ Villändimaa laulumeistre Laulu-Mihkli ku seoilmaaigu kuulsas saanu Kihnu lauliku Köstre Virve loomingut.
Leviden vahetu kogõmusõ kaudu, iseloomustas rahvaluulõt sakõst n-ö autori ähmästumine vai kaomine: autur või olla unõhtõdu, teos võigi olla mitmakõisi tettü (kollektiivne).
Folkloorsusõ tunnusõs om ka pala tõsenemine läbi kõrduvite esitüste.
Lisas om rahvaluulõ tunnutsõs suuperätsüs ja tuttavlidsus.
Ka paljodõn vahtsin lugudõn pruugitas vanna ainõst vai vannu ärproovit võttit.

Kottusilde saa-i arvu piirist folkloori ja muie kultuurinättüisi vaihel, näites om rassõ eristädä poppmuusikat, seltskunnalaulõ ja rahvalaulõ andsambli Undsaka muusikan.
Suurõ osa parhillatsõst rahvamuusikast moodustasõki seltskundõn väiksempite muudatuisiga lauldava poplaulu, miä omma kavvõst parembalõ tuntu ku regilaulu.
Armastõt poplaulõl om mitmit rahvalaulu tunnusit: naid lauldas häämeelega eri seltskunnõn; sakõst muutunu (iiskätt lihtsamba) viisi ja sõnnuga tiidmäldä naide auturit.

Laulõ mugandamine, tõlkmine ja paroodijite tegemine om folkloorin väega levinü.
Taadsamma võtõt pruukva sakõst ka võro laulva luulõtaja.
Paljo võro meeste ümbre- ja umatett laulõ sarnanõsõ eesti vahtsõmbalõ rahvalaululõ, esieränis 19. aastasaal levinü miihi külälaulõlõ.
Nain laulti nalatoonin ja lihtsan värsivormin sündmüisist külä- vai ao(luu)kroonikan (ümbrekülälaulu vai laulu Türgü sõast).
Tanman tetti vahtsõ teksti üldtunnõt viisele.

Võro luulõtaja laulva nisamatõ aokotsistest sündmuisist, põimõn ütiskundliidsi teemasit nala ja absurdiga.
Viis lainatas mõnõlt hästetunnõt laulult, a tekst taasluvvas vahtsõlt uma kaetuspunktist, andõn taalõ pääväkajalidse siso.
Näites Contra vahtsõne tekst laululõ ”Heeringäs” (Lauluraamat 1998, 432), kon om üle võet originaali viis, osa teksti ni süžee põhiliin.

(Kõiki salme laulmisel kõrratas)

Ümbretett laulõ kõge rikkalikumb algmaterjaal om kaasaignõ muusika.
Esieränis paljo om taad pruuknu Contra, nimeten es umma laulõ paroodijit ja muganduisi kaverites.
Uma kats Contra koko Üüratu üürlane” ja “Naine on mees” (1996, 1999) – sisaldasõ levilaulõ põhal tettüisi tekste.
Raamadu “Üüratu üürlane” alguslehel umgi alapäälkiräs “Lauluraamat” ja kaane pöördel: “Raamat /---/ sisaldab kavereid tuntud lauludest ja muidu niisama laule kah!” (ib).

Ümbretett laulu omma inämbüste nallakamba ja madalamban stiilin ku näide originaali.

Vastandamise viirmüses omma n-ö ”pühad paroodiad”, kus alosmaterjalina pruugitas eriti tähendüsrikkit tekste, nigu hümn, koraal, tiitü ajastu sümbolis saanu poplaul vms.
Vällend “Püha paroodia” parodia sacra om peri keskaigsõst karnevalikultuurist, minka kombõstikku kuulusi vaba naljahiitmine pühhi nättüisi, säälhulgah ammõtligu kerikuelo üle.
Taad lubasivä hindäle eski korgõ ammõtnigu ja kerkotegeläse, kiä kirotiva nisamatõ pühhile raamatile paroodijit.
Näites olliva olõman ”Miesäpalvõ” ja ”Ave Maria” paroodia jm.

Pühhi paroodijite sekkä võib julgõlt arvada mitme võro miihi laulu.
Hääs näites passis Ilvese Aapo innetuud laul “Eestlane” (vt lk...) vai ülikuulsa nõvvukogodõ poplaulu “Moi adres Sovetski Sojus” (“Mu aadress on Nõukogude Liit”) ainil luud Contra poliitiline tekst, miä toetus taadsamma laulu varrampa muutnu andsambli ”Vanem õde” versioonile.

Contra ütel, et naid kattõ rita tä ämp ei laula.

Ka suurõmb osa võro luulõtajite seltskunnan meelelahutusõs laulõtuisi laulõ kand inämb vai vähämb muutuisi jälgi.
Eski ku lauluteksti olõ-i sukugi muudõt, muudõtas meeleollu, esitüsviisi vai konteksti, et saia nalja; näites lauldas perädü kõvastõ ja võlssi, võetas koomilitsi žeste ja poosõ.
Nii muutus lihtne armastuslaul katõ mehe esitüsen geikultuuri paroodias, nigu juhtu Contra ja Märka Veiko laultu Kustas Kikerpuu lauluga “Uus mood” (Lauluraamat 1998, 329).

Ümbretüütluisi alostõna om pruugit ka luulõklassikat, kas viisistaduna vai mitte.
Nii om näites Runneli Hando “Kaua sa kannatad” iinkujol luudu Contra “Ood Philipsi pardlile” (kaua sa kasutad habemenuga, NM 43), “Kaua sa kannatad...” (kui pika aja vältel suudad... NM, lk 27), “Lähen ära” (Ohoh, lk 29) ni Pulga “Hirmus plagiaat” (Kavva sa kannatat kurja tuud muuri, 5 p. 168).
Juhan Liivi luulõtusõlõ “Rändaja” viitasõ Ruitlase “Tulli liinast...” (5 p, 139) ja Contra (???), Juhan Liivile ku (lüürilidse) luulõtaja sümbolile osutas Ilvese Aapo  tekst “Kirjutasid luuletuse juhanliiviliku... “.

Nii saava olõmanolõva teksti tähendüse allõs lugõja pään üten joba varrampa tuntu loominguga.
Terviklidse mulje ümbretett laulust saa õkva sõs, ku om teedä ka originaal, miä tavalitselt sattus nallakalõ vastaollu “kaveriga”.

Laulõ-luulõtuisi orginaali ja nain puugitu stiilivõttõ kuulusõ inämbüste miaoga võrrõldõn tõistsugumaidsihe – vanõmbahe, võõrambahe vai ammõtlikku kultuuri.
Võõras om näites vällämaitsõ peritologa muusiga, a ka lihtinemise jaos kavvõ ja korgõ kunsti, midä iseloomustasõ sõna elitaarnõ, korgõ, rafineeritü, pateetiline  jms.
Võõras om ka risustõtu imäkiil, midä Contra näütäs laulun “Kaua sa kannatad” (Contra 1999:27).

Võro viisiku laulõ folkloorilähküist näitäs viil naide levik rahva siän, mõnikõrd ka auturi unetamine.
Nii om saanu Võromaal ülditselt laultavas Pulga Jaani Egämehe reilender, miä om ilmselt rohkõmp tuntu algossõnnu ”Tulõq sina tulõq, tulõq sina tulõq, mina aga maka tsiapaha pääl.” (5p 153).

Mõnikõrd omma auturi tiidligult pruuknu rahvalaulõ vormivõttit.
Kogo Viie pääle kõgeperämädse luulõtusõ  Kost miiq lats´ naaq lauluq sai... iinkujos om olnu regivärsiline laulutüüp  “Kust laulud saadud” üten vastava ederiaga; tekstin om pruugitu regivärsile umast algriimi ja mõttõkõrdust.
Naidsammu rahvalauluvõttit pruuk Contra uman luulõtusõn ”Leebelõusta”.
Luulõtuisile omma ideid andnu ka muu folkloorinättüse: vanasõna, kõnnõkäänü, regilaulõ põhal luudu ”Kalevipoig”.

Paigutõ om võrokõisi looming kollektiivne, selle et ütstõõse tekste tävvendädäs, lisatas vahtsit sõnnu õkva esitämise aol vai ka pikembä ao perrä.
Nii näites omma Ilvese Aapo luulõtusõ “eeläq üüse ma es paneq...” (5 p, lk 26) ja “väike kriminaal” jms (Tulen... lk 34-40) tettü sõpru, vastavalt Ruitlasõ Olavi ja Märka Veiko iinkujol.
Kogomigu Viie pääle lõpuluulõtus om tettü katõ pääle: ”Pulga luulõtus Ilvese perräjakkamisega” (5 p 184).
Mitmakõisi pandas välläandit kokko ja luvvas laulõ.

Võro laulva luulõtaja esitäse umma loomingut väega erineviten olukõrrun: nii väikumban sõpru tsõõrin, asatundliku kirändüsrahva ku mitmasugumaidsi rahvakihte siän.
Esinetäs ka säändsin ilokotussin, kos tavalidselt luulõt ei loeta ega kullõlda: kõrdsin, laatõ pääl, diskol.
Eelistadas esisugumast vai lihtsit sälärõivit, mitte ülikunda ega lipsõ.
Hinnäst püvvetäs üllen pitä mitteammõtligult, et mitte rahvalõ vasta säädüdä, rõhutõn õkvasündümist ja kõrrastamatust – õkva nigu olõs sõssama tekkünü mõtõ hääd seltskunda veidü lõbustada.

Tavalidselt olõ-i kokko lepit kimmäst kavva, üles astutas kõrdamüüdä.
Loetas kõva helüga, tempokalt, tugõvite rõhkõga, rõhutõn aktiivset, tugõvat, mehelikku puult.
Nisamatõ võetas ette asjo, midä kirändüsüritüsisil ei tetä: laul, tands, striptiis, rokkstaarõ matkmine/parodiirmine.
Sakõst saat seoilmaaigu õkva ku rahvapillis saanu kitarr.
Esinemistel või publik ütentulla ja üten laulda, nigu om pruugis folkloori- vai poppmuusiga kontsõrdel.
Tavalidselt pakk säändses võimalusõ Contra, esiten mitmesugumaidsi kõrduisiga laulõ.

Sakõst kujunas esinemine lõbusas jandis, kos toimitas vastapiditselt tavalidsembäle kujutlusõlõ kirändüsest.
Mehe laulva mõnikõrd nii võlssi ja jällelt, et taad om rassõ muusigas pitä.
Inämbüste saa kõvastõ nalja, a tõnõkõrd tekitäs ülepiiriminek kullõjite siän vastamiilt.

Võip üldä, et stiili poolõst mahusõ võro miihi luu seoilma rahvamuusiga ja folgi ala.
Pääle paroodijite lövvüse sääl tuntuisi poplaulõ tõlkõ ja mugandusõ, lüürilidsen toonin viisistetü luulõtusõ, - inämbüste saadõtu esi kitarril, - ja ka mõnõ vahtsõ ägedämbä luu, kos abis tõisi pille ja muusikit.
Om mitmit maavillatsid bluusõ ja räppe, nt Contra “Peerukuninga räpp” (Üüratu üürlane , lk 39/40), Naeris (NM, lk 13), Ilvese “Mississippi delta blues” (5 p), Pulga Jaani “Tarõkraamimise bluus” (5 p).

Kõgõ vääläpeetümbite muusikuoskuisiga om naist Ilvesse Aapo, kiä mäng häste kitarri ja om es ka viise tennü, hääl tasõmõl laulja ja pillimehe omma Pulga Jaan ja Jan Rahman.
Rohkõmp nalja poolõ kaldus Ruitlasõ Olavi ja rahvast võip nõrkumiseni naarutada Contra, kiä om uma kesitsitest muusikalitsist võimist kujundanu tävveste isikuperälitse esinemismaneeri.
Kõik nimmatu suuna omma esindetü võimsal ütisplaadil ”Viie pääle”. 

Kolmõ pääle (Ilves, Pulk, Rahman) tettü plaat ”Murõt ei olõ” om puhtmuusikalitselt tasõmalt korgõmp, a veidü ütetoonilitsemb.
Taa sisaldas rahulist, sisukite tekstega folkmuusikat, erineden miihi tavalidsest ägedäst esinemisviisist avalikõl ülesastmisil.
Sõski ei putu siit auturitele umatsõ nala, ehk nigu om ütelnü Rahmani Jan: ”Muiduki om kõigil nail lukõl  määneki väiku kiiks seen.
Muidu olnu mi es Ilves, Pulk, Rahman.”

Kõik neo nimmadu asjaolu rõhutasõ, et võrokõisi looming moodusta-i  ütstõõsest ja egapäävätsest elost rangõlt lahun kunstižanre nigu kirändüs ja muusika, nisamatõ aja ei piiri kunsti ja folkloori vaihhel, a na kõik põimusõ ütstõõsega.
Uma esitüskunsti publitsiirmisel sünnüse mitte peris tavalidse, mitma žanri piiri pääl saisva välläandõ, nigu näites “Viie pääle”, kos luulõraamatu vaihel asus laulõ ja luulõtuisi segäplaat.

Suhtist seoilma kirändusvoolõga

Seoilma kirändüsele um umanõ paljodõ olõmanolõvite tekste pruukmine ja rehksämine varatsõmbalõ kultuurilõ.
Võtõt, kos kunstiteos moodustas senitse kultuurikogõmusõ ümbremõtõstamisest, pruugitäs tiidlikult ja paljo postmodernismin.

Võro miihi luulõlaadile omgi umanõ varatsõmpi tekste pruukmine ja naile osutamine: lõikõ tsitiirmine, sümboolsite kultuurinättüisi nimetamine, mitmasugumadsõ rehksämise mõnõlõ tõsele teosõlõ vai isikulõ.
Võro viisiku loomingun põimusõ kauni kunsti, rahvaluulõ, massikultuur ja argimõtlõmine, luvvõn köüdüste kaudu vahtsit tähendüisi.
Sääntse luumise viisi poolsõt võip võro poissõ loomingut lugõda postmodernistligus.

Võro laulvite luuletajite loomingulõ võip löüdä ütisjuuni ammõtlikulõ päävoolulõ vastasäädüvite kultuurisuundõga läbi aoluu, näites keskao karnevalikultuur, seoilma performance-literature ni sotsiaalsõ tsihiga popmuusiga suuna blues vai räpp.
Eesti kirändüspildin jääse võro auturi päävoolust kõrvalõ joba keele tõttu.

Võro laulvite luulõtajite esinemisen ja hoiakin om ütisjuuni seoilma suulitselt esitätävä kirändüsega, midä tuntas nüüd joba ka Eestin nimetusõga luulõslämm (ingl k poetry slam, performance-literature).

Luulõslämmi algusas peetäs aastat 1986, ku Chicago Jazz-klubis “Green Hill” nakas esinemä Marc Smith.
Timä tegevus vastandu senitsele kirändüselo kõrraldusõlõ, iinmärgiga muuta kirändüs kättesaadavas kõigilõ elänikkunna rühmele.
Sääne vahtsõnõ vuul levisi maailman piä ka laembalt.

Slämm om avaligult, publigu silme all toimuv luulõtajite võistlus, midä peetäs inämbüste koskil baarin vai klubin.
Taast võtva aktiivselt ossa ka publik, moderaator ehk õdaku juht ja sakõst ka žürii.
Ololine om elläv vaatõmäng: autori tormasõ lava pääle ja esitäse ummi tekste, säälhulgan na laulva, rüükvä, räpvä, lõugasõ, andõn kogo kihä sõnnu teenistüsse.
Luulõ või olla mõotõt mitmist voolõst: avangard (dada), underground (beat), popkultuur (jazz, rock, rap) või etnopoeesia (ethnopoetry).

Sisolt peegeldäse slämmiteksti modernset ello kõiki timä probleeme, meediälembusõ ja muudõga.
Teemadõs om igapääväne elo, ööelo, uulits, mitma ütiskundlitse ja etnilitse küsümise; nisamatõ esines teksten vastandust korgõ ja madala vahel ni paroodia elemente...

Slämmiga samalaadnõ nättüs om  performans-kirjandus, minka motona rühmitüse “lit 6” lehekülle pääl kõlas: “Tuleb sinu juurde baari – performans-kirjandus”.
Väega üttemuudu võro loominguga om nimetatu rühmitüse tõdõmus, et publiku löüdmises vajatas andekit kiränikke, kiä sutva kütkestä suurt rahvast, ni kõge õgvamp ja kipõmp tii taa jaos om olla nallakas, naaroline.
Nigu nätä, om taan paljo üttemuudu võro miihi loominguga.

Kokkovõttõs

Võro miisluulõtajite loomingun om rõõmsat lähküst lihtrahvalõ, laulu ja naaru.
Na püüdvä nallatõn püürdä ilma veidü pahepoolõ, et tuvva nättäväle taa inimlikku ja hinnalist tsässo.
Võro luulõtajite väärtuisis om asju õkva ja tõtõtsõlt nimmav rikmalda imäkiil ja mehemiil; inemise, huulmada naide saisundist vai varandusõst; siiras armastus, miä ei säe piire hingelidse ja kihälidse vaihele; ilma mitmakesine, ka tagasihoidlik ilo; sutmine maitsist asjost rõõmu tunda – ja muiduki võltsmalda, puhastav naar.

Tõisi

Seossit elävä sõna ja perimüskultuuriga om ka võro naissuust kiränike loomingul, näütes eläväs klassigus saanu Kauksi Ülle ni nuur luulõtaja Holtsi Leila.
