Eesti läbi kogu elu.
Kord nädalas levis nende köögiaknast vana välikäimla hõngu.
Oli aasta 1953.
Me elasime Stockholmist veidi lõunas asuva väikelinna kortermajas.
Meie altnaabrid, perekond P, olid Eestist tulnud põgenikud.
See perekond oli minu esimene kokkupuude eestlastega.
Jubedast lõhnast hoolimata oli see kogemus meeldiv.
Töölt tulles oli vanahärra P-l alati aega, et meid, lapsi, tervitada ja küsida, kes juhib parasjagu käimasolevat jalgpalli- või jäähokimatši.
Tol ajal oli arvuti ulmekirjanduslik teema ja lapsi võis näha õues mängimas.
Seitse aastat hiljem olid arvutid endiselt ulme, ja mina armusin Eestist pärit daami.

Kahjuks ei kohtunud me kunagi.
Teda ja ta tiibklaverit näidati aeg-ajalt Rootsi ainsas mustvalges telekanalis.
Ta mängis Chopini, Mozarti, Brahmsi ja teiste heliloojate imekauneid palu.
Ta rääkis heliloojatest ja nende muusikast.
Ta hääl ja aktsent panid mu värisema.
Minu armastus leidis kiire lõpu, kui avastasin, et Käbil oli afäär Ingmariga, kuulsa Rootsi režissööriga.
Samal ajal ilmus mu ellu kolmeks-neljaks aastaks üks eesti tüdruk, keda ma üldse ei sallinud.
Tegelikult ei olnud see tema süü.
Meie kooli direktor oli väga kultuurne inimene, aga Tiiu tantsis klassikalist balleti.
Seega oli enesestmõistetav, et tüdruk esines igal aktusel enne jõulu- ja suvevaheaega.
Kümne kuni kolmeteistkümnene poiss lihtsalt ei taha järjepanu vaadata mingit surevat luike.
Möödus peaaegu kümme aastat, kuni ma jälle eestlasega kohtusin.
Nickol ja ta vanemail õnnestus 1944.
aastal sõja, tagakiusamise ja okupatsiooni eest Rootsi põgeneda.
Kui ma asusin tööle suures rootsi reisifirmas, sai Nickost minu ülemus.
Aastatega sai temast ka üks mu parimaid sõpru.
Ta suri rohkem kui 15 aastat tagasi, kuid minu igatsus tema järele on elus.
22 aastat tagasi külastasin esimest korda Tallinna.
Oli hilissügis ja ilm oli hall.
Tallinn oli samuti hall.
Stockholmi tagasi lennates mõtlesin, et ma pole kunagi näinud, et ühes kohas võib esineda korraga nii palju halli värvi eri toone.
On aasta 2014 ja ma olen peaaegu 13 aastat elanud Tallinna lähedal maal.
Seal elamise põhjusel on heledad juuksed ja sinised silmad ning ma armastan teda.
See lõhn?
Veidra või õnneliku juhuse tõttu pole ma kunagi Eestis seda lõhna tundnud.
Tahaksin teada, mis toitu perekond P. tegi.
Sinisilmne, heledate juustega Põhjus arvab, et tegemist oli hapukapsa või koduleivaga.
Ma pole päris kindel.
Tõepoolest, köök lehkab, kui tema või ta ema neid asju valmistab.
Kuid see pole sama lõhn, mida tundsin 1953. aastal.
