Esäl oll väiku puust karp, päält mahagonivineeriga, ilostõt vasitsidõ sissepannustõga.
Umal aol oll tuu kimmähe üts illos kirätarbidõ karp, kon sisen olli tindipott, kuiotuspaprõ ja muu, midä vaia.
Nii kaugõlõ, ku ma mälehtä, oll tuu karp esäl kõgõ olnu, ja oll kooni tä surmani.
Tä hoit karbin ummi tähtsit paprit, sõan saaduid avvumärke ja linte, pääväpilte, innekõkkõ sõaaost, aga ka perrepilte.
Sääl oll viil ka huulõpill.
Ütekõrra kuuli, kuis tä tuud hindäette mänge, ni panni tähele, et täl oll kuigi nigu häpe tuu peräst.
Tuu karp oll esä mälehtüisi laadik ni minno, ku ma väiku olli, tõmmas karp ütesttüküst ligi.
Ma pei tuud salavaranduisi pannipaigas.
Karpi tohi es puttu.
Tuu oll keelet, ilma sõnolda, a üteliidsi kimmähe.
Ütekõrra, olli sõs nii neläne, ku esä oll tüü man ja emä oll vast kõrras puuti suidsu perrä lännü, es suta ma kiusahtusõst jako saia.
Ma tei karbi valla, pästi valla tuu laadigu, kon sisen olli varandusõ, mink hind pidi hõngu kinni võtma...ni lövvi, midä olõ-õs mõistnu uuta ega olõ-õs ilman nännü.
Tuu oll hõpõuur midä sai valla lüvvä, mängmä panda ja midä kõkkõ.
Kell oll kunagi olnu vanaesä uma.
Nojah.
Nii viie minodiga läts mul kõrda tuu piinü asandus är lahku, tseieri külest kakku, poolõ lahuta, vedro üle käändä.
Hiitümise ja häbüga kai ma löüdä kotust, kohe kellätükü käkki.
Väiksele inemisele paistus, teedäki, et kõik ümbretsõõri om suur ja sais kotgõl.
Mullõ tull ette, et tõtõst hää käküs võisi olla naabri kuuri kaartõalonõ renn hoovipuulsõn käügin.
Ma ronõ üttealasi tuu käügi müüre piten ja kuuri katusõ pääl.
Sinnä sai hõlpsahe üles.
Ja sinnä ma sõs kellä käkegi, umast arust kimmä kotusõ pääle.
Aga ma es rehkendä, et esä om nii pikk miis, et näge 15 cm korgusõlt alla naabri kuuri kaartõrenni, ku tä tuud käüki piten tüült kodo tulõ.
Ku esä tuu päiv kodo joud, haard tä kõrraga mu käest küssü: "Kas sa, Paul, kävet mu karbi man?" Ma neelähti ja muidoki võlsõ, ütli: "Es käü." Tä küsse tuudsamma viil kõrra ja ka kolmandat kõrda.
Ma jäi kimmäs umalõ võlsilõ.
Esä käske mul hindäga üten tulla.
Tä nõst mu jalgrattalõ raami külge pantu latsõtooli pääle istma ja mi naksi sõitma.
Esä küsse mu käest samma asja neländät, viiendät ja kuvvõndat kõrda, ma olli küländ kammõlik, et kittä: mina karpi es putu.
Saimi uma politseijaoskunna trepi ette.
Ma mälehtä, et ussõ kotsil rippu sinine lamp.
Korgõt kasvu politsei saisõ trepi ülemädse tuhvi pääl ja kõigut hindä kergüisi ette-taadõ.
Täl olli jalan perädü musta, läükvä saapa, nigu politseiel hariligult omma.
Politseil oll kiivri pään ni tuuperäst näkkü tä viil suurõmb.
Mii esäga saisi alomadsõ trepituhvi pääl.
Mu palgõ veredi armõtuhe.
Esä kõrras umma küsümist, ma ütli vasta ei.
Järgmädse tuhvi pääl oll mu vastus iks ei, a joba kolmanda tuhvi pääl, ku ma saisi vastatsidõ mürägu politseiga, anni ma alla ja avaldi uma teo är.
"Jah, mina käve karbi man!" Ja panni ikma.
Esä lausu es sõnnagi.
Istõmi jäl ratta sälgä ja sõidimi kodo.
Mul om meelen, et ma istõ tuu õdak hulka aigo pini kõrval köögin kraanikausi all.
Tuu oll pinil makamisõkotus.
Esä es tulõda tuud luku ildampa kõrdagi miilde, a mul halgahtus tuu aig-aolt miilde kül ja tege vaiva.
