1951. aastal küüdidati mu vanemad Ukrainast Siberisse, kus ma ka 1955. aastal sündisin.
1963. aastal lubas KGB välja sõita Siberist teistesse riikidesse, peale Ukraina ja Baltimaade.
Ukrainasse ei saanud ma sõita sellepärast, et seal võeti mu vanematel maja ära, Baltimaad olid aga liiga läänepoolsed riigid.
Otsustasime sõita Kaukaasiasse, mis asub Sotši lähedal.
1977. aastal sõitsime perega Eestisse, kuna mu teised sugulased elasid juba seal ning nad ütlesid, et Eestis on lihtsam elada.
Alguses me elasime terve perega Kostiveres.
See koht hakkas meile kohe meeldima.
Kostiveres oli väga puhas ja korras.
Seal olid asfalteeritud teed ning tänavate valgustused.
See tundus mulle esialgu väga võõras, sest Kauakaasias ja Siberis selliseid asju ei esinenud.
Mõne aja pärast pakuti meile paremat elamist Assakus.
Assakus jäi mulle üks asi väga meelde.
Nimelt kui inimesed tahtsid bussiga linna sõita, siis sõitsid nad jalgratastega bussipeatusesse, jätsid jalgrattad sinna ning tagasi tulles olid nende jalgrattad puutumata sama koha peal.
Venemaal oleksid need jalgrattad juba ammu ära varastatud.
Mulle tundus, et siin riigis inimesed usaldavad üksteist ja on väga ausad.
Seesugune situatsioon meeldis mulle ja mu naisele niivõrd, et otsustasime Eestisse jääda.
1989. aastal kui loodi Eesti Komitee, pakuti mul hääletada vaba Eesti eest.
Seal küsiti mult üks küsimus: “Kas te tahaksite elada vabas Eesti riigis? “ Ma vastasin jaatavalt.
Mõni aasta hiljem, kui Eesti sai vabaks, sain ma eesti kodakondsuse.
Siis ma otsustasingi, et seon terve oma elu Eestiga.
1991-1993 aastate jooksul hakkasid paljud venelased Eestist välja sõitma, sest arvasid, et eestlased hakkavad neid teisiti kohtlema.
Meile öeldi samuti, et oleks parem kui ära läheksime.
Minu naine oli selle vastu, ta ütles, et sõidab ära Eestist ainult siis, kui ta pannakse rongi peale ja viidakse vägisi siit minema.
Me ei teadnud oma naisega miks paljud venelased nii arvasid, et eestlased ei taha neid siia.
Lõpuks oli see vaid paljude arvamus ning eestlased ei saatnud ühtegi venelast minema.
Ma töötasin linnavalitsuses vanema meistrina.
Mu alluvuses olid paljud elektrikud ja erinevad santehnikud, kelle tööd ma pidin jälgima.
Iga kuu käis kontroll, et kontrollida mu eesti keele oskust.
Eesti keele olin ma ära õppinud erinevatel kursustel käies, kuid ma ei osanud seda ikkagist nii hästi.
Nii siis, tulid nad üks päev linnavalitsusse ja ma pidin tõestama, et oskan rääkida eesti keelt.
Selle asemel, et rääkida oma tööpäevast, mõtlesin ma välja ühe anektoodi ja kontroll puhkes laginal naerma.

Kõige enam on mu südamesse jäänud see, et eestlased nägid, kui mul on raskusi ja tahtsid mind aidata.
Nad ei kurjustanud selle peale, kui ma abi vajasin, vaid vastupidi, toetasid mind.
Näiteks, kui nad nägid, et räägin rohkem vene keelt, siis läksid nad eesti keelelt üle vene keelele.
Ma olen alati arvanud, et kõige tähtsam on inimestevahelised suhted ja see, kuidas nad üksteisest aru saavad, vaatamata sellele, mis rahvusest nad on.

36 aastaga siin Eestis elades, pole mul ühtegi korda rahvuse pärast tüli tekkinud, sest ma olen alati inimestega ühise keele leidnud.
