Ilmar Taska, 63 a.
film, teater, TV:

Kirde Kalifornias, Sierra Nevada mäestiku läänepoolsel jalamil, Gold Route’is, lookleb käänuliste mägede vahel orus kitsas tee, mis ühtejagu kulgeb üle vahutavate mägijõgede, mille ääres olid kunagi vanad laagriplatsid siltidega ”Italian camp”, ”French camp”…  Siin olid pesitsenud kullakaevajad, õnneotsijad kaugelt Euroopast.

Päevade kaupa olid nad sõelunud kiirevoolulises külmas jões mudast liiva, et tabada kulla vilksatusi.
Või oli see lihtsalt veepinnalt vastu peegelduva päikese sära, silmapete? Enamasti jäi sõelale vaid liiv, muld.

Siia kaugesse mulda said paljud neist maetud.
Ometi mitte kõik.
Kulda ju leiti.
Vahel leiti seda siit liivasest mullast.
Sellega kaubeldi, selle pärast võideldi, surdi.
Seda vahetati rahaks ja rikkuseks.
Kas ka õnneks?

Kullaorust edasi sõites, kõrgemal mägedes, asus indiaani kogukond, kelle territooriumi väravas tuli ohverdada mitte kulda, vaid tubakat, - päikese, kuu ja tähtede tarvis.
Ka need taevakehad helkisid kuldselt, aga neid ei saanud rahaks vahetada.
Tipi tseremoonial käis märgpiip käest kätte ja tänati nuttes ja lauldes Loojat.
Istuti mullast maa-altari kuldsete lõkkeleekide ümber ja suheldi esivanemate vaimudega, et neilt abi paluda.
Kuld oli võtnud neilt mulla, kullaotsijad tõrjunud nad üles mägedesse või viljatutele kõrbealadele.

Kas ka Loojale lähemale?
