Olen ungarlanna, aga elanud päris pikalt Eestis, siin ka filmi õppinud.
Ükskord kui olin pikemat aega Ungaris, tundsin, et igatsen Eesti järele.
Võtsin seljakoti ja hakkasin hääletades Eestisse, Tallinna tulema.
Raha polnud, väga kindlat plaani ka mitte.
Jõudsingi Eestisse, kuid kuskil Kilingi-Nõmme kandis tundsin, et mu reis hakkab lõppema, sest mitte ühtegi autot ei tulnud, kes oleksid tahtnud mind peale võtta.
Olin keset metsi kummalise, lausa veidra söögikoha ees, hirmus väsinud ja näljane.
Oli suvine aeg, mõtlesin, et magan pisut, sest tõesti enam ei jaksanud.
Söögikoha-poe ees istusid „parmud”. Kohalikud joodikud ja muidu rõõmsad asotsiaalid ja jõid.
Panin koti oma pea alla, igaks juhuks, sest varemgi on juhtunud, et kott on magamise ajal ära varastatud.
Nälg oli suur, aga väsimus suurem, nii et jäin magama.
Nägin unes, et söön.
Ja siis äkki tundsin, et midagi liigutab mu pea kohal.
Tegin silmad lahti ja nägin, et ühe vanamehe jalad jooksid minust eemale.
Kiiresti kontrollisin, kas kõik mu asjad on alles.
Kõik oli alles.
Istusin, vaatasin ringi ja ohkasin kergendatult.
„Parmud” lehvitasid mulle ja siis märkasin oma koti kõrval ilusat õuna.
Asusin seda sööma ja tundsin rõõmu ja ka häbi.
Aga rohkem oli hea tunne.
