Carl-Magnus Annell, 65 a. inneskine aokiränik:

Kuld pidänü' olõma tuu kõgõ püsüvämb ainõ' maailman, sõs, ku kõgõ muu väärtüs satas.
Selle ostva' inemise' kulda, ku ao' omma' rassõ'.

Kuld pidänü' olõma tuu, miä inemiisi kuun hoit, - hoitmisõ tunnismärgis kingitäs sõrmussit ja muid ehtit.
Aga ka tuu ei kestä' igaväste.
Kuld, miä om nii hää juhtmisõga, pidänü' tegemä kõvõmbas noid kõgõ nõrgõmbit elektrooniliidsi signaalõ ja tuuga pakma inemiisile ilosit läbielämiisi helü ja pildi vallan.
Peräkõrd om kõik tuu, midä märgitäs kulla nimega, nakanu' olõma inämb sääntse ainõ sarnanõ, miä om kül' värmi poolõst kulla muudu, a juusk kergehe läbi sõrmi.
Nigu liiv.
Aga tuu, miä mi elolõ esi'erälidse kulladsõ läüke and, või olla' hoobis lihtsämb asi.
Nigu näütüses istu' edimädsel keväjädsel pääväl aian ja juvva' kohvi.
Vai tunda', kuis kass põlvi pääle kargas, et jaka' su'ka umma lämmüst.
Vai sõs sõita' rattaga kipõstõ ja kavvõhe ütel päältlõunõl, ku tuul vasta ei puhu' ja sinno tuuga tagasi asfaldi sisse ei pressi'.
Ja no' sa sõs tahat, et ma säädnü' kulla kõrvuisi mullaga.
Hm... Taa tunnus ollõv nigu küsümine, minkalõ sa kauduisi esi' vastusõ annat.
Om sääne tunnõ', nigu sa oodasi' mu' puult kriitikat kulla kotsilõ, tuu jaos, et sõs ülendä' mulda, Imäkeist Maad, kost kõik elo võrsus.
Anna' andis, a tuust ma karga üle.
