Sauna lugu
Kalle Eller

Kui püüda ette kujutada meie vana maarahva inimest, meest või naist ilma saunata, on see tõepoolest üsna võimatu.
Eriti muidugi võrokese kohta käib see kõigepealt – ihu kasimata, hing harimata ei ole ju kellegi elu.
Teame, et inimese elu algas enamasti saunas ja sageli saunas see ka lõppes.
Alguse ja lõpu vahel saatis saun kõiki tegemisi ja olemisi, olid siis pühad tulekul või siis talgud või koguni pulmad – ikka oli saun see koht, kuhu tuldi enne iga vähegi olulist sündmust või ettevõtmist.
Nii on see vanal Võromaal olnud alati ja paljutki sellest on alles tänapäevalgi.
Kui vana on saun? Võromaal, naabrite juures? Vanarahvas vastanuks sellele: saun on olemas aegade algusest.
Ja see vastus on iseenesest õige, see tähendab, et saun on olnud meil alati, nõnda on see olnud mäletamatutest aegadest.
Praegune inimene aga tahab tõestusi, tahab asjade üksipulgi lahtiharutamist, uurimisi ja uurimusi.
Inimlik uudishimu ei ole ju mõistagi halb, aga mõnda asja tuleks vahest ikkagi võtta just nii nagu vanasti – tervikuna, olemuse järgi.

Sauna kultuuriloost
Et ajalukku või kultuurilukku süveneda, tuleb vaadata sauna kui nähtust laiuti, maa-alaliselt.
Tuleb tõdeda, et võrokeste naabrite tartumaalaste juures erineb saun vähe, setode oma veel vähem, vaid veidi enam erineb mulkide oma.
Kõigi nende rahvaste juures on saunadel sarnasusi kaugelt enam kui neid mõningaid väikseid erinevusi.
Edasi kaugemale minnes erinevused kasvavad, üldiselt ei erine aga Ida-Soome ja Põhja-Karjala vana saun kuigipalju meie, võrokeste omast.
Veelgi enam, kogu Põhja-Venemaa ning meie hõimurahvaste saunad Volgal ning Uuralites ei erine teab kui palju, sama võib tõdeda Põhja-Lätigi suhtes.
Saun kui selline seondubki justnimelt Uurali rahvaste kunagise asuala ning mingil määral veel ka selle lähema ümbrusega.
Ent kõik siinöeldu käib sauna kui ehitise üldiste põhimõtete, küttekolde ning kütmisviiside kohta.
See on ühtlasi ainevaldkond, mille kohta on andmeid, kirjeldusi, kõrvutamisi, kuid saunakultuuri teine, sugugi mitte vähemtähtis pool on saunaga, saunaskäimisega seonduv vaimne, hingeline kultuur ning seda on kordi raskem ja keerulisem uurida ning vastavat uurimistki on olnud vähem.

Aga ilmselt just selles, kui sügaval on saun ühe rahva elus ja olemises, peitubki see, mis teeb Vana Võromaa sauna kordumatuks.
Võrokese jaoks on tema saun palju enam üks osa tema identiteedist, kui võrrelda Eesti muude piirkondadega.
Viru- ja Harjumaal ei ole saunad suutnud maailma tuultes vastu pidada, seal on vaid mõni harv veel püsti ja veel harvemaid veel köetakse.
Sada aastat tagasi oli Saaremaa samavõrd pärimuslikke saune täis kui Võromaagi, tänaseks on enamus neist kadunud.
Vaid Setomaa seis on ehk kuigivõrd võrreldav Võromaa saunade visa püsimisega.
Globaalses mõõtmes on see kuumuse ja higistamisega seotud, uskumusi ja taigu täis kultuur nähtavasti vanem kui meie maailmanurga seosed selle kultuuri ning palkehitise vahel.
Hästi tuntud on Põhja-Ameerika põlisrahvaste higistamistelk ning viimasele küllaltki lähedane higistamiskoobas Mesoameerikas.
Mõlema kultuuripiirkonna jaoks on tähtis pikk viibimine kuumuses, higistamine, mediteerimine mitmesuguste taigade ning kommetega.
Tähtsad on lõhnaained ja rohud.
Pesemine või üldse veeprotseduurid on sellejuures teise- või kolmandajärgulised.
Nii Kesk- kui ka Põhja-Ameerika põlisrahvad kuumutavad kive eraldi, väljas lõkkes ning kannavad need siis telki või koopasse.
Kuumus saadakse siis sellest, mis kividest õhkub, ja samuti visatakse ( s.t enamasti piserdatakse) leili, viimast sageli koos lõhnarohtudega.
Ka mujal maailmas, paljude hõimude ja rahvaste juures on olnud ja mõnevõrra on veel tänasenigi suuremal või vähemal määral analoogilisi tseremooniaid ja kombetalitusi.
Ülevaate saamiseks kogu valdkonnast oleks vaja globaalse haardega komparatiivset uuringut.
Meie, s.o laiemas mõttes Uurali rahvaste saunakultuurgi asetuks siis selgemini ja paremini inimkonna kultuuripärandisse selle mitte just väheolulise osana.
Praegu võime oletada, et meie rahvailgi oli enne midagi Põhja-Ameerika higitelgi sarnast.
Viimasega võivad olla koguni ühised juured. Higitelk võis olemas olla juba tuhandeid aastaid enne kui see toiming siirdus palkehitisse.
Selleks oli kõigepealt vaja, et vastav ehituslaad muutuks üldiseks, see aga ei olnud eriti võimalik enne metalliajastut.

Palkehitise ajaloost
Siinkohal peame põikama palkehituse ajalukku.
Kas see ehitusviis sündis meil siin, põhja-metsavööndis ehk boreaalses keskkonnas või tekkis see kuski mujal?
Võiks arvata, et siin põhjas on palkehituse sünni jaoks ideaalne keskkond oma sirgete männi- ja kuusetüvedega ühelt poolt ning karmide talvede survega teiselt poolt, kus alati lulub marjaks sedavõrd toekas ehitis nagu seda on palkhoone.
Teatud kultuuriloolised paralleelid ning mõnede piirkondade reliktsed ehitised sunnivad ometi arvama, et palkehitus printsiibina sündis seal, kus paljud muudki inimkonna olulised leiutised.
Selleks oleks Euraasia ehk Suure Mandri n-ö selgroomäestike vöönd.
See vöönd algab Pürenee poolsaarelt Kantaabria mägedega, kulgeb siis üle Püreneede ja Kesk-Lõuna Prantsusmaa madalamate mägede, siis üle Alpide ja Karpaatide ning Balkani  mäestike ja Anatoolia ahelike kaudu Suur- ja Väike-Kaukasuse, Elbruse ning Kopetdagi hiidmäestiku, Hindukuši ja Himaalajani.
Selles mäestikuvööndis elavad muistsed rahvad algatasid metallitöö, vähemalt selle vasel põhineva osa, ent arendasid hiljem välja ka raua väärindamise ning peenema töötlemise.
Paljud koduloomad kodustati siin ja see on ühtlasi maailma olulisemaks põlluharimise tekkekohaks.
Ilmselt sündis siin palkehituski, see sai muidugi tulla alles metallist tööriistade aegu.
Praeguseks on enamus neist rahvaist kadunud, lahustunud oma keele ja kultuuriga pealetulnud rahvais.
Järel on vähe, näiteks baskid või tšetšeenid ning siin-seal veel mõnede rahvaste riismeid.
Nende kultuurist on aga  üpriski palju alles – omaksvõetuna pealetulnud uute rahvaste poolt.
Mainida võiks näiteks Alpi sarve, sellega sarnanevat trembitat Karpaatides; ja ka siin-seal tänini püsivat palkehituse traditsiooni.
Kummaline on seejuures asjaolu, et Alpides ning Karpaatides pole endiste rahvaste keeltest õieti jälgegi, kultuurielemente on aga vastupidi rohkesti.
Kaukaasias on alles arvukalt keeli, vanu kultuurielemente seevastu on suhteliselt vähe järel.
Ometi on ka seal veel midagi palkehitusest olemas.
Meile pakub erilist huvi see, et Alpides oli paar sajandit tagasi olemas ehtne palksaun.
Paraku ei tea me suurt sellega seotud tavanditest, isegi täpne ehituslaad ei ole selge.
Selles valguses tunnukse usutav, et palksaun kui idee tuli meile Karpaatidest ning kõige usutavamana paistab olevat aeg nii umbes 1900–1700 enne õhtumaise ajaarvamise algust.
Meil see siis sulandus kokku eelolnud kombestikuga ja seega võime oma palksauna pidada üle kolme ja poole tuhande aasta vanuseks.
Arvamust, et justnagu eelnenuks palksaunale koobassaun, ei toeta küll otseselt miski.
Arvata tuleb hoopiski, et need kaks tüüpi on kaua eksisteerinud kõrvuti, olenedes pigem konkreetsest olukorrast, millises sauna ehitada tuli.
Mööda ei saa vaadata ka meie maast palju kordi üle käinud sõdade võimalikust mõjust.
Kui sõjakäikude kõige tavalisemal ajal, kevadtalvel küla maha põletati, ei suudetud võib-olla järgmiseks sügiseks sauna täies palgis püsti ajada ning tuli leida lihtsam ja kiirem lahendus.
Kui käepärast oli kingunõlv või oruveer, siis oli koobassaun just see kiirem lahendus.
