Iisraelis peavad kõik mehed, kel tervis vähegi lubab, teenima reservväelastena sõjaväes.
See tähendab praktiliselt, et üks kord aastas kutsutakse mehed kolmeks nädalaks relva hoidma.
Olenevalt sõjaväe liigist ja oma sõjaväelisest erialast, tuleb teha sõduri tööd, tuleb seista valvepostil ja aegajalt kedagi või midagi valvata.
Kord saadeti meie väeosa valvama palestiina vangide laagrit.
Selles laagris asusid nn.administratiivsed vangid, s.t. need, keda seadus lubas ilma kohtuta teatud aega vangis hoida.
Mõnikord olid need vältimatud vangistused, mõnikord otsiti neile lisatõendeid vangistamiseks..
Niimoodi kinni istuda oli võimalik kuni kaks aastat, (kui ma nüüd õigesti mäletan) ja sellise vangistamise tõelist põhjust teadis ainult vastuluure.
Laager kujutas endast küllalt avarat väljakut, kus asusid suured sõjaväe telgid naride ja kõige muu eluks vajalikuga.
Toideti neid hästi, oli võimalik jalutada oma laagri territooriumil aga ümberringi oli valve ja kõrge tara.
Meie istusime üleval oma valvepostidel ja jälgisime laagri elu.
Särgi all oli meil transistor vastuvõtja ja kapuutsi alla olid peidetud kõrvaklapid.
Aega oma sektori asunike jälgimiseks oli meil küllaldaselt.
Ma õppisin eraldama inimtüüpe, mõtlesin neile välja nende lood ja üritasin oma postil mitte magama jääda.
Aja jooksul hakkas mulle silma üks poiss.
Välimuselt tundus, et me olime umbes üheealised.
Meil mõlemil olid pikad juuksed ja habe.
Kaugelt vaadates võis rääkida mingist sarnasusest meie vahel.
Tema vaatas mind ka ja märkasin, et me päris tihti jälgisime teineteist.
Käega talle viipama ma just ei hakanud aga meie omavaheline uudishimu oli küllaltki selge.
Ma jutustasin sellest ühele kolleegile, kes kõike kõigist seal teadis ja ta rääkis, et see poiss olevat arst, arvatavasti Ramallist ja ei olevat päris arusaadav, mille eest teda kinni pandi.
Mind tabas mõte, et mis oleks, kui minul oleks olnud ette nähtud sündida Ramallis? Oleksin tõenäoliselt võinud olla selle arsti asemel.
Oma kogemustest NSVL-s teadsin, et ma sugugi nii väga ei armastanud totaliaarset võimu.
Palestiinlasena poleks ka mina kindlasti sallinud sõjaväelist administratsiooni.
Nii me vaatasime teineteist, kuni meile teatati, et Arafatiga oli jõutud järjekordsele kokkuleppele, mille alusel suur osa vangidest saadetakse koju.
Seisin automaadiga päris bussi ukse juures, kus vabastatud laagri asunikud sisenesid.
Käed olid neil ikka veel raudus.
Kõik sisenesid vaikides.
Kuid kui minu ”tuttav” jõudis ukseni, vaatas ta mulle sügavalt silma, naeratas ja lausus ”Shalom”*.
Seejärel astus ta bussi ja tema järel sisenesid kõik teised vangid, vaikides.
 
*Shalom tähendab heebrea keeles ”rahu”, seda sõna tarvitatakse tervituseks nii saabumisel, kui lahkumisel.
