Reet Varblane, 64 a. kunstiteadlane:

Kui Marje kõneles oma kulda ja mulda puudutavast projektist, siis esimene tasand, mis mul selle temaatikaga haakus, oli metafooriline ehk siis vanasõnade või ka käibetõdede tasand.
„Kõik pole kuld, mis hiilgab”, „käsi kullas, tagumik mullas”, „rääkimine hõbe, vaikimine kuld”, „mullast oled sa võetud ja mullaks pead sa saama”, „eesti muld ja eesti süda”  jne.
Kõigis või vähemalt enamikus neist üldiselt omaksvõetud ütlustes on kullal positiivne tähendus, mullaga on lood ambivalentsemad: otseses võrdluses kullaga, on mullal väiksem väärtus või on see enam seotud nö materiaalse, argise tasandiga, kuid mullast omaette rääkides seostub see sügavalt millegi igikestva, lähedase, omaga.
Kui ma mõtlen oma isikliku elu või kogemuse peale, siis sellel tasandil on just mullal positiivne, rahustav, turvaline tasand.
Kokkupuude mullaga, maapinnaga annab rahu; käe mulda panemine tekitab taas tasakaalu ning turvatunde.

Ma olen nö linnainimene, suure osa oma elust elanud kortermajas, nö harrastusaednikuna tõeliselt algaja ning kuulun pigem laisa aedniku kategooriasse, sest ikka napib aega, ootavad kohustused väljaspool kodu.
Kuid siiani on meeles, kui 2006. aasta juunis tegin Moskvas näitust „Homo grandis natu” ning kui Moskva tolli erilise bürokraatia tõttu ei saanud töid tollist kätte, kui mu viisa sai otsa ning pidin sõitma tagasi Tallinna oma viisat pikendama ning kui näituse avamine tuli edasi lükata.
See oli tõeline tohuvabohu: juhtus kõik see halb, mis sai juhtuda, ka veel see, mis ei oleks tohtinud juhtuda.
Ainus, mis suutis mind rahustada, mingigi tasakaalu tekitada, oli laupäeva õhtu koduaias, kui pidasin meeleheitlikku võitlust umbrohuga: just see mõnus rahu süstiv tunne, kui käsi puutus kokku mullaga.
Paar aastat tagasi nägin Dubais pangaautomaati, mis ei andnud välja mitte kohalikke rahatähti (üldse mitte mingeid rahatähti), vaid kulda.
Tunnistan, et mul polnud aega ega ka huvi, et kontrollida, millise kursi alusel kulda antakse ning mismoodi automaadist tulev kuld välja näeb.
See oli üks pangaautomaat teiste seas, mõte läks vaid antiik-kreeka kuningas Midase müüdi peale: oma pattude eest pidi Midas kandma igavest kulla needust, kõik mida ta puudutas, muutus otsekohe kullaks, ka söök ning jook, ja nii ta oma otsa leidis.
