MITMEILMELINE PIUSA

PIUSA KOOBASTE TEKKELUGU

Eestimaa kagunurgas Põlvamaal Orava vallas asuvad Piusa liivakivikoopad.
1922. aastal hakati siin käsitsi liivakivi kaevandama, mille tulemusel tekkis võlvikujuliste lagede ja liivakivist sammastega kaevanduskäikude süsteem.

Koobaste taga laiub Piusa liivakarjäär, kus paljandub üks Eesti kaunim liivakivipaljand.
Kunagi laius siin maailmameri.
Maailmamere mineraalide settimise ja ladestumise tulemusena on moodustunud devoniaegne liivakivipaljandi värviline sein.

Seisame Piusa vana klaasiliiva kaevanduses, kus paljanduvad kesk-devoni vanused liivakivid, peaaegu valged, mis on siis klaasiliivad.
Ülemises osas on kollase ja punase toonilisi vahekihte ka ja see sõltub raua ühendite sisaldusest liivas.
See lasund kokku on ligi poole kilomeetri paksune ja see ülemine osa kuulub meil siin Gauja lademesse, mille vanuseks võime nimetada ligikaudu 385-390 miljoni aastat tagasi.

Kogu see liivakivi lasund tekkis ühe väga madala mere loode rannikul.
See meri ulatus meil siin kuni Uuralini ja teisele poole kuskil Kaspia, Kaukaasiani, kattes praktiliselt kogu Baltika ürgse madala kontinendi.

Et teada saada liivakivi tekkelugu, peame vaatama tagasi aega, mil Baltika kontinent triivis vastu Laurentia ehk Põhja-Ameerika kontinenti.
Kokkupõrke tulemusena Japetuse ookean sulgus ja tekkisid kõrgmäed.
Jõed hakkasid mägesid murendama.
Kruusad settisid mägede jalamile, aga liiva kandis jõevool edasi.

Madalas meres avara delta tingimustes liiv valgus laiali ning merehoovused ja lainetus hakkasid mägedest kantud liiva korduvalt ümber setitama.
See liivalasund on tekkinud jõgede tegevuse, ühesuunaliste merehoovuste ja lainetuse tulemusena.

Nende liivakivide üheks olulisemaks tunnuseks on põimjaskihilisus, tähendab ühes ja teises suunas mikrokihid on kaldu ja vahepeal on selged kulutuspinnad.
Näiteks siit jookseb üks suur katkestuspind, mis lõikab eelmise lasundi täiesti diagonaalselt läbi ja selle all on kõvastunud savi veerised.
Tähendab kunagi oli siin üks savilääts, see on tekkinud siia liivakivi vahele ka küllalt tihedalt, alumine osa ühtegi saviläätse ei sisalda.
See viitab väga selgelt, et meil on siin veealune delta ja madalmeri omavahel põimunud.

Siin on meil võimalus näha ühte väikest detaili veealusest libisemisest, sest et need liivad, kui nad värskelt settivad on väga liikuvad ja kui on kallaku peal settimine.
Tegelikult kunagi sellised asjad settida ei saa.
Vertikaalne asend on hilisem, libisemise tagajärg, kui sete on poolkõvastunud ja hiljem on siit pealt ära kulutatud.

Siin seinas näeme veealuse sujuva kanjoni ühte nõlva.
Sellised kallakud pinnad said tekkida ikkagi ainult selliselt, et mingisugune ühesuunaline vool kulutas endisesse lasundisse suurema lohu ja see saab olla ilmselt veealuse delta üks voolusäng, mis täitus pärast juba nooremate setetega ja jälle me näeme kulutuspinna peal saviveeriseid.
Need on vaikse vee ajal settinud ja pärast on poolkõvastunud kujul kulutatud veeristeks.

Liikudes Piusa jõge mööda lõuna poole, paljanduvad Eesti kõige kõrgemad ja maalilisemad liivakivipaljandid.
Härma müüris võib jälgida kuni 30-meetrist liivakivi läbilõiget, pärit ikka sellestsamast Gauja lademest.
Devoni ajastut on nimetatud ka kalade ajastuks.
Erilise grupi moodustasid rüükalad.
Devoni keskel ilmusid ka esimesed primitiivsed kahepaiksed loomad, kellel uimede asemel hakkasid arenema jäsemed – neid on nimetatud tetropoodideks.
Üks vanimatest luutüki leidudest pärineb Eesti alalt.
Kui Piusa koopad on inimeste kättetöö, siis siinsamas kõrval näeme looduslikke koopaid, mis on vee uuristustegevuse tulemus.

Juba 1920. aastal pakkusid Piusa liivad huvi Tartu Ülikooli professor Hendrik Bekkerile, kes võttis siit esimesed liivaproovid.
Proovid näitasid, et liiv sisaldab 99% kvartsi ja muid mineraale, mis on sobilikud klaasi tootmiseks.
Kui oli teada, et tegemist on kvartsliivaga võis 1922. aastal alustata maa-aluse kaevandamisega.
Esimesed liivakoormad veeresid Valga-Petseri maanteed mööda Petserisse, aga õige pea juba Järvakanti.
Kohalik mõisnik oli 19. sajandil rajanud Järvakanti oma klaasivabriku.
Piusa liiva kasutati nii pudelite kui aknaklaasi valmistamiseks.
Aastatega klaasivabrik laienes.
Liivavajadus suurenes ja nii võeti kasutusele uued maa-alused kaevanduskäigud.
Eriti ulatuslikud, mitmesaja meetri pikkused ja 10 meetri kõrgused sammaskäigud on koobastiku idapoolsemas osas, kuhu rajati ka raudtee ja elektrivalgustus.
See on praeguse nimega Suur koobas.
Kokku on maa all viis koobastikku, mille käikude üldpikkus on 22 kilomeetrit.

PIUSA KOOBASTE LOODUSKAITSEALA ELUSTIK 

nahkhiireuurija

Näe’, makas!
Taa om põh´a-nahkhiir.
Taast saa arvo, et om häste tummõ ja säändsen külmän kiäki tõnõ ei talvita’.
Taa om elon sääl.

Kui inimene sai Piusa koobastest head klaasiliiva, siis nahkhiired kasutasid inimese poolt kaevatud koopaid talvitumispaigana.
1948. aastal avastati koobastes talvituvad nahkhiired.
1981. aastal võeti koopad kaitse alla kui Baltimaade suurim nahkhiirte talvitumiskoloonia.
Talvel elavad nahkhiired suvel kogutud rasvast.
Talvitumise ajal on nahkhiire kehatemperatuur madal ja ainevahetus aeglane, iga ärkamine tähendab liigset energiakulu.
Kuna nahkhiired on talveunes üle poole aasta, oktoobrist aprillini, siis on talvitumistingimused väga olulised.
Piusa koobastes on stabiilne temperatuur ja paras õhuniiskus.
Pimedates koobastes valitseb vaikus, miski ei häiri nahkhiirte und.
Piusa koobastes talvitub viis liiki nahkhiiri ja nad kogunevad siia 100 kilomeetri raadiusega alalt.
Siia tuleb kokku rahvusvaheline seltskond, seda näitas nahkhiirte rõngastamine, mis toimus aastatel 1950 kuni 1992.

Piusast nahkhiire kaugeim taasleid on Lätimaal, 101 kilomeetrit.
See näitab, et nad tulevad Piusasse talvituma suurelt alalt ja Venemaa piir on ju veel lähemal.
Kindlasti kolme riigi nahkhiired on talvel siin koopas.
Piusa oma 4,5 või 5 tuhandega on Põhja-Euroopa suurim.

Nahkhiired kuuluvad käsitiivaliste hulka, nad on ainsad imetajad, kes suudavad kestvalt lennata.
Nahkhiirte esijäsemed on kujunenud tiibadeks.
Nahkhiiri on Eestis uuritud üle 60 aasta.
See on andnud unikaalseid andmeid nende loomade paigatruuduse, eluea ja liikumise ulatuse kohta.
Piusast on pärit ka mitmete nahkhiirte vanuselised rekordid.
Näiteks veelendlane on elanud 23 ja poole aastaseks ja väga haruldane liik, brandti lendlane 18 ja poole astaseks, aga meie arvukaima liigi põhja-nahkhiire vanim isend on olnud 15 ja poole aastane.

See on nii kogukas, et seda võib nimetada nahkrotiks.
Rahvapärimuse järgi suured nahkhiired on nahkrotid ja see on siin koopas kõige suurem.
Siin on üldse 5 liiki nahkhiiri talvitumas ja see suur on tiigilendlane ( Myotis dasycneme ).
Tal on ka suured tagumised jalad.
Kui vaadata, kuida ta kinnitub lakke varbaküüntega.
Ta on meil suhteliselt haruldane, aga lääne pool Euroopas on ta veel haruldasem.
Kogu Euroopa alal on ta tunnustatud erilise kaitsevajadusega liigiks.

Veelendlane ( Myotis daubentoni ) on näiteks selle tiigilendlase sugulane, aga ta on kasvult natuke väiksem.
Tema on rahva nime järgi nahkhiir.
Tema on siin kõige arvukam.
Siin koopas 80% on veelendlasi.
Kõige arvukam on meil põhja- nahkhiir.
Ta on ka siin koopas,aga siin koopas ta ei ole arvukas, siin on tal liiga soe.
Tema talvitub hästi jahedas, 0 kuni - 6 kraadi võib olla.

Siin on meil nüüd kõige haruldasem nahkhiir, selles koopas.
Ta on ka kõige väiksem.
Tema nimi on brandti lendlane ( Myotis brandtii ).
Tal on peaaegu mustad kõrvad, terava tipuga ja neid on ainult kaks isendit.
Üldiselt on nii, et emased on sagedamini kobaras koos ja talvitumiskogum võib olla 10-20 või isegi rohkem looma kobaras nagu viimamarjad.

Kõik meie nahkhiired on looduskaitse all.
Tiigilendlane on nimetatud Euroopa tähtsusega liigiks.
Piusa koobaste tingimused on püsinud pikka aega nahkhiirtele soodsad ja nii on iga aastaga talvitumiskoloonia suurenenud.
Nahkhiir on väga vana organism.
Inimene kui liik on 2 miljonit aastat vana, nahkhiir kui eluvorm on aga 50 miljonit aastat maailmas elanud.
Nahkhiired on võtmeliigiks, kes Piusa koobastele oma võlu ja kaitsestaatuse on andnud.
Kõrvuti nahkhiirtega jagavad Piusa koobastes eluruumi ka teised tiivulised.

Liblikal on neli arengustaadiumi.
Üks on muna.
Munast tarib ennast välja väike röövik ja tema ainus eluülesanne on süüa.
Kui ta on piisavalt süüa saanud, jääb ta magama.
Enne uinumist röövik nukkub, muutub peaaegu liikumatuks moodustiseks.
Liblikas koorub nukust kahe nädala pärast.
Kui aeg on nii kaugel, et on vaja talvituda, siis 6 kuu pärast.
Vähe on neid putukaid, kes valmikuna talve üle elavad, aga ometi me neid Piusa koobastest leiame.
Kõige rohkem on putukad talvitumas munadena, see on kindlam viis ellu jääda.
Talvitumisperioodil lülitub putuka ainevahetus säästurežiimile.
Energia kokkuhoiuks suudab putukas isegi oma südame välja lülitada.

zooloog, loodusfotograaf
Eestis on koopaid hästi vähe, looduslikke koopaid ja kuigi see siin on inimtekkeline koobas, siis aja jooksul on ta selliseks looduslähedaseks muutunud ja talitseb Eesti mõttes erilise elupaigana.
Püsivat koopaelu ei saa siin tekkida, kuna siin ei ole mingit loodusjõudu, mis toitu siia juurde kannaks.
Kõikides koobastes, kus oma elu on tekkinud, on alati mingi läbiv jõgi või selline veevool, kust tuleb vajalik energia sellesse koopa ökosüsteemi sisse, aga Piusa koopad on ju kuivad.

See on keldriöölane.

Siin on hästi ilus kondenseerunud veepiisku täis.
Koopad on hästi niisked ja sellised karvased putukad on hästi head kondensatsioonituumade allikad.
Ja tihtipeale see väga niiskeks saamine võib neile ohtlikuks minna, sest veepiisad on väga heaks kasvulavaks seentele.

Siin on meil üks tüüpiline talvituja liblikas - päevapaabusilm.
Tema talvitumine on läinud tüüpilise koopaelu ohu nahka ehk ta on siin paistab, et seeni on talle selga kasvanud ja ise on ta ka kastepiisku ehk niiskuse kondensvett täis ja seal ta siis ripub.

Siin on meil klassikaline koopaliblikas –paakspuu vapsik, kes on ka Piusa koobaste võtmeliik ei saa öelda, sest elu talvel ju koopas ei käi.
Nad on ju üle elamas ja siin on ökosüsteem natuke teistlaadne, aga koos keldriöölasega on paakspuu vapsik tüüpiline talvituja liblikas valmikuna.
Siin on hästi vahva pilt, kus nahkhiir on koos tema tüüpilise saagiga, sääskedega.
Väga paljud sääseliigid, nagu hallasääsed, laulusääsed, linnusääsed, nende emasloomad talvituvad samuti koobastes.

Kevadel on liblikaelu Piusa koobaste ümbruses aktiivne.
Piki Piusa jõe orgu kulgeb stepiliikide sisserändetee Eestisse ja levib siit mööda Kagu-Eesti liivaseid künkaid lääne poole.
See on üks liigirikkamaid kohti Eestis üldse, siin on nii metsa-kui stepiliike.
1984. aastal avastati Piusa raudteejaama lähedal mustlaik-apollo, kes paljudes Euroopas riikides on ohustatud liigina kaitse alla võetud.
Eestis mustlaik- apollo areaal iga aastaga laieneb.
Selle tagasihoidliku liblika juures on täheldatud väga huvitavat fakti.
Pärast paaritumist sulgeb isane emasliblika paaritumistee voorusevööga, välistades nii teistel isastel selle emase vastu huvi tundmast.
Piusa liivakarjääri tiikides elab paljudes Läänemere-riikides haruldane ja ohustatud kahepaikne- harivesilik.
Harivesilik on varjatud eluviisiga loom, inimesele ta naljalt end ei näita.

herpetoloog
Harivesilik on sellepärast nii haruldaseks jäänud, et nii nagu kõik kahepaiksed vajab ta eluks maismaa elupaika ja vee-elupaika.
Maismaa elupaik Eestis selle liigi jaoks on üldiselt hea, see on mosaiik metsast ja avatud aladest, aga probleemiks on hea kvaliteediga vee-elupaigad.
Piusa lombid on tehtud spetsiaalselt harivesiliku elupaiga nõudeid silmas pidades.
Sügisel kui need tehtud said, siis järgmisel kevadel olid harivesilikud juba sees ja munesid seal.

Kevadel pärast talvitumist umbes aprillis tulevad harivesilikud välja.
Enamasti nad on aktiivsed öösel, päeval neid näha ei ole ja esimene asi kohe, lähevad nad sobivatesse veekogudesse, et kudeda.
Enne kudemist toimub pulmatants, isane, kellele seljale areneb selleks ajaks väga uhke hari demostreerib ennast emase ees ja kuni paaritumiseni välja ja siis emasloom kinnitab veetaime lehtedele ükshaaval munad, neid võib olla 300-500 ja siis enamasti tullakse veekogust välja.
Siin Piusal on niivõrd läbipaistva veega veekogud, et siin harivesilikud üldiselt ei jää kauaks vette, nad tulevad pärast sigimist veest välja ja siis toituvad kuival maal kuni selleni, kui on ilmad jälle jahedad ja on vaja minna talvituma.
Selline aastaring.

Piusa lompides arvatakse olevat sadu harivesilikke, aga ometi nad inimsilma alla ei satu.
Harivesilik on toiduahelas ääretult oluline lüli. Et mitte teistele loomadele roaks langeda, oskavad nad endid väga hästi peita.
Haruldasest sabakonnalisest harivesilikust märksa julgem on tähikvesilik.

Hoopis edevad on paaritumisajal tiigi-ehk rohekonnad, kes püüavad end võimalikult nähtavaks ja kuuldavaks teha.
Harivesilikele rajatud tiike kasutavad kudemiseks ka rohukonnad, rabakonnad ja harilikud kärnkonnad
Konnade pulmahelid kõrvus, tasub minna pooleteise kilomeetri pikkusele tähistatud õpperajale.
Õpperada saab alguse muuseumikoopa juurest ja lookleb läbi valgusküllase männimetsa.
Legendid jutustavad, et eestlased pidanud siin ordumeestega lahinguid.
Teise maailmasõja ajal kaevatud Piusa liivasesse pinnasesse kaevikuid ja punkreid.
Ajaloosündmused on jätnud oma aimatavad jäljed reljeefsesse maastikku.
Enim on Piusa pinda muutnud aga liivakaevanduse käigud.

PIUSA KOOBASTE LOODUSKAITSEALA MAASTIK

Maastikuliselt pakub Piusa koobaste ümbrus kõrgendike, ürgorgude ja männimetsaga palju huvitavat.
Liiva on siin palju, aga mulda napib ja sellisel vaesel pinnasel suudavad kasvada vaid männid.
Puude kasv on aeglane ja mets on hõre, aga see-eest on palju ruumi valgusel ja päikesel.

Kuna see muld siin on väga toitevaene, siis ega siin suurt varieeruvust ei ole.
Kasvavad nõmmemännikud ja palumännikud, mis kannatavad kehva mulda, toitevaest keskkonda ja siin need nõmme ja palumetsa laigud vahelduvad omavahel.
Siin praegu selja taga on üks kena tüüpiline nõmmemetsa laik, mida iseloomustab see, et on rohkesti samblikke alustaimestikus näha ja muidu on kanarbikulised.
Kanarbik ise, siis pohl, palukas ja natuke on siin mustikat ka näha.

Puurinne koosneb siis männist ja see männi kasv muidugi on kehvem kui ta on toiterikkamatel muldadel.
Siin on meil tüüpilised nõmmemetsa liigid alpi põdrasamblik ja porosamblikud.

Siin on veel üks samblikuliik, see on islandi käokõrv.
See on just tüüpiline nõmmemetsadele, palumetsades teda enam praktiliselt ei näe.
 
Siin on kaks kõige tüüpilisemat nõmme ja palumetsade samblaliiki.
Kõigepealt on siin harilik palusammal.
Teda tunneb ära hästi, kui need lehekesed kergelt küünega maha tõmmata, siis tal on selline punakas-pruun vars ja sammaldel juuri ei ole, nagu te siin näete, tal on need nn. risoidid, millega kinnitub kõduhorisonti.
Ja teine tüüpiline nõmme- ja palumetsade sammaltaim on siis harilik laanik.
Tal on lehed nagu korrustena, et igal aastal kasvab vars tsipake edasi ja moodustub uus lehtede punt nagu korrused.
Siin on järjekordne nõmmemetsade tüüptaim, see on siis harilik kanarbik, mis siis suudab kasvada nii kehvades nõmme tingimustes kui kehvades raba tingimustes.
Siin on üks rohttaim ka, palu härghein, millele tulevad ilusad kollased õied.

Me ei liikunud palju eelmisest võttekohast eemale, vaid 50-60 meetrit.
Siin on tegemist tüüpilise palumännikuga juba.
Seda iseloomustab hoopis rikkalikum alusmets, siin on kaski, põõsarindes on rohkesti harilikku kadakat. Rohurinne on siin lausa palukast ja pohlast ja mustikast, kanarbik on siin ära kadunud ja seda paluhärgheina asendab juba metshärghein.
Siis on tähelepanuväärne veel see, et rohurindes näeb sõnajalgu, mis on kilpjalg ja see näitab seda, et siin on varem olnud metsapõleng.
Mõned liigid, mis tulevad palumetsas juurde võrreldes nõmmemetsaga.
See on siis karvane piiphein, lehed üksikute pikkade valgete karvadega.
Kasvab vahel üksikult, vahel pundina.
See on kõrreline metskastik, mis iseloomustab seda, et toiterikkus on suurem kui nõmmemetsas.
Kõrval on veel üks tüüpiline palumetsade lillekene, see on harilik laanelill, suure valge õiega, paistab hästi silma, kui õitsema hakkab.
Siin on veel üks palumetsadele iseloomulik sammal, lehviksammal, mis ongi selline lehviku kujuline, lapik ja selline sulgjas.

Piusa liivased männimetsad on kui varjupaik lõuna poolt sisserännanud taimedele, kes mujal Eestis on haruldased.
Männikutes, raudteetammidel ja kaldapaljanditel tunnevad end koduselt aas-ja palukarukell, käpalistest roomav öövilge.

Nüüd oleme siin Piusla vana liivakarjääri põhjas ja siin kasvab väga mitmesuguseid taimi.
Hästi silmatorkavad on muidugi ümaralehine huulhein, mis on ju teatavasti rabataim, siis on siin liivosja, pohla, mustikat, roheline uiboleht ja käpalisi mitmeid.
Selline liigiline koosseis tekitab mõneti arusaamatust, sest ühelt poolt on hästi toitevaese kasvukoha taimed nagu huulhein ja teiselt poolt käpalised ja mõned teisedki liigid, mis tavaliselt kasvavad toiterikastes paikades.
Kuna me oleme üsna sügaval karjääri põhjas, siis võib-olla need devoni lubjakivist väljaleostunud karbonaadid kantakse siia põhjaveega ja see võimaldab siin kasvada ka nõudlikumatel taimedel.

Piusa koobastiku looduskaitseala on loodud kaitsmaks Piusa liivakivikoopaid kui Põhja –Euroopa suurimat nahkhiirte talvitumisala.
Koopad võeti kaitse alla 1981. aastal.
Looduskaitseala moodustati 1999. aastal, kümme aastat hiljem laiendati kaitseala piire ja kehtestati uus kaitse-eeskiri.
Peale nahkhiirte on koobaste lähiümbruses veel teisigi kaitstavaid taime-ja loomaliike.
Piusa liivakarjääri tiikides on säilinud hävimisohus kahepaikse harivesiliku looduslik populatsioon.
Piusa maastik on mosaiikne, väikesel alal kasvab palju erinevaid liike.
Eesti ainuke maa-alune kvartsliiva kaevandus kujunes üheks turistide põhikülastusobjektiks.
Koormus koobastele oli nii suur, et varisemisohu ja nahkhiirte häirimise vältimiseks tuli koopad ajutiselt sulgeda.
2008. aastal avati külastajatele Piusa Muuseumikoobas, kus eksponeeritakse sammaskoobastikku ja samas võimaldatakse loodusel oma soodu talitada.
Piusa külastuskeskus võimaldab hoida tasakaalu loodushoiu ja looduse eksponeerimise vahel.
