Mõtli, et panõ kirja väikse johtumisõ umast elost, kon kuigi es saa jättä nii, et ei olõs midägi tennü.
Tuu oll 3 vai 4 aastakka tagasi, keväjä.
Tuudaigo ma elli viil Lasnamäel ja et liina saia, tarvidi bussi nr 67 vai 68.
Sõidi rahun bussiga liina poolõ, ku äkki kuuli takastpuult vanõmba meesterahva hellü mõrostaman vinne keeli kinkagi pääle.
Lätsi inemlidsest uudishimost ligembäle ja sai kõrrakõsõ ao peräst arvo, et täl om api vaia, a kiäki es võta minkagiperäst vaivas timmä avita.
Lätsi lähembähe ja küsse, et kas ma saa timmä avita ni tä ütel vasta, et tund hindä halvastõ ja ei saa pistü tulla.
Ku piätüs naas kätte joudma, sõs ma proomõ tukõ timmä käe alt, et välläpoolõ liiku, a tuu es õnnistu.
Tuu pääle tä läts närvi ja naas õkva rüükmä, et jätä sõs minno siiä, las ma koolõ siiäsamma.
Inemise tii es timäst suurõmbat vällä esiki päält tuu! Ma sõs kõlisti kipõlõabilõ ja kõnõli, et sääne meesterahvas, sääntse hädäga ni sääntse bussi pääl, et peräkõrd saa kipõtohtrimassin tulla piätüste vasta ja avita, a tuu pääle ütel dispetšer mullõ, et piät esi maha tulõma ja sõs piätüse ütlemä, et õnnõ sääntsel kõrral saa avita.
Järgmädsen piätüsen ma joosi bussijuhi mano ja tahi tälle selges tetä, et meil om sääne hädä, a bussijuht es võta minno edeotsa jutulõ.
Ülejärgmädsen piätüsen lõpus sai tälle kässi ja jalgoga selges tettüs (miis esti kiilt es mõista), et tä piät appi tulõma ni mi nõsti vanõmba meesterahva bussipiätüsen pingi pääle, kon tä naas minno ka kõrraga hoolõga tennämä ja umast elost asjo kõnõlõma, ku api oodimi.
Peräkõrd joud kipõtohtrimassin peräle, ni miis viidi minemä.
Ma seenimaani tõõnõkõrd mõtlõ timäst, et kas täga sai kõik kõrda ja kuis täl lätt.
Ja niisamatõ ma imehtä ka inemiisi, kiä näevä abitarvitajat, a ei avida.
