Ma olin 19-aastane, kui elasin Tartus, 6.-ndal korrusel.
Nagu ikka, ärkasin tööle minekuks nii hilja, et pidin hommikused võileivad kiiruga alla kugistama ning samal ajal end riidesse panema.
Aknast samal ajal jälgisin maja ees olevat bussipeatust, et ega buss juba ees ole.
Paar korda niimoodi aknast välja kiigates jääb mulle aga silma üks vanadaam, kes kõnnib bussipeatuse poole.
Ta liigub ja liigub, aga iga kord, kui aknast välja vaatasin, paistis ta olevat samas kohas kus ennegi.
Teda natuke kauem jälgides panin tähele, et ta toetub kahele kargule.
Iga samm on tohutult ettevaatlik ning tema liikumisel kiirust praktiliselt polnudki.
Ma jõuan vahepeal pea ära pesta ning vaatan uuesti aknast välja.
Näen, kuidas vanadaam on selle pika aja jooksul jõudnud bussipeatusest 50m kaugusele.
Ja siis saabub buss, millega pidin kesklinna sõitma.
Aga nüüd kiirustamine paistis mõttetu, eriti vaadates seda vanadaami.
Ta liigub bussi poole, mis on jäänud ootama, uksed lahi.
Mitte kedagi ei ole enam peatuses, kes bussi siseneksid.
Ning vanadaami ette tuleb takistus, mida ma alguses tähele ei pannudki...
Äärekivi.
Vanakesel kulub jälle tohutu aeg, et ületada midagi, mis minu jaoks nii lihtne tundub...
Ta on bussist nüüd 40m kaugusel ja buss endiselt ootab.
Möödub veel üks minut.
Ma oleks juba ammu oma kuuendalt korruselt jõudnud bussi peale, kuid ma lihtsalt ootasin ja lootsin, et buss vanatädi ära ootaks.
„Ta on ju kõigest 25m kaugusel!“ mõtlesin endamisi.
Kuid buss sulgeb uksed ning sõidab minema...
Vaatan, kuidas vanadaam reageerib, ning näen, et ta pole pettunud.
Ta ei hakka tagasi minema, vaid sama kindlalt ja sama aeglaselt jätkab ta teekonda bussipeatuse poole.
Ma tean, et minul pole midagi hullu sellest, et bussist maha jäin.
Enne järgist bussi tuleb peatusesse ka marssruutbuss, mis küll maksab natuke rohkem, kuid selle eest jõuab väga kiiresti kesklinna.
Panen jalanõud jalga, üleriided selga ning väljun korterist, mõtted endiselt vanadaamil.
Jõuan bussipeatusesse, kus vanadaam juba pingil istub.
Ta ei tea, et olin teda jälginud.
Ta ei tea, et ma olin talle mõttes kaasa elanud.
Ja ma hoian selle kõik eneses.
Lihtsalt seisan tema läheduses, vaadates kaugust ja oodates marssruutbussi.
„Vabandage, mul on nägemine natuke halb.
Kas saaksite mulle bussiajad ette lugeda?“ kõnetab vanadaam nüüd mind.
Ma vaatan ajatabelit ning kostan talle, et järgmine buss tuleb veerand tunni pärast.
„Aga kolme minuti pärast tuleb marsabuss.“
„Oh ei.
Neil on alati nii kiire ja nad on nii kurjad! Need ei jõua ära oodata, kuni minusugune sant sinna peale jõuab! Ma olen harjunud ikka tavalise bussiga sõitma.“
„Tegelikult minu kogemus on just vastupidine.
Marsabusside juhid on alati väga viisakad ja sõbralikud,“ vastan vanakesele.
„Ah, ma ei hakka neid marsasõitjaid oma sandistatusega aeglustama!“
Ma ei osanud rohkem midagi öelda...
Jälgisin veel mõnda aega vanadaami ning teadsin nüüd kindlalt, mida ette võtan.
Õige pea saabub marsabuss ning ütlen daamile, et ma maksan tema eest kah pileti kinni.
Vanake on üllatunud, aga ütleb kohe, et seda pole vaja teha.
Aga marsajuht teeb juba ukse lahti ning annan juhile kahe pileti raha.
„Kas Teil on natuke aega kuni aitan vanadaami istuma?“ küsin juhilt.
„Aga otseloomulikult,“ vastab marsabussijuht.
Pöördun memme poole ning ütlen, et bussijuht lubas lahkelt ära oodata, kuni mõlemad bussis maha istume.
Vanadaam on endiselt üllatunud ja tänab mind.
Ta tõuseb peatusepingilt ning hakkab aeglaselt bussiuksepoole samme tegema.
„Oh sa issand, mida sa noor poiss nüüd teinud oled!“ kordas ta kuni bussiukseni jõudis.
Aitan ta ilusti bussi ning samal ajal vabandab ta bussijuhi ja kahe ainsa bussireisija ees: „Andke vanale sandile andeks, et ma niimoodi teie aega siin viidan!“
Bussijuht vaatab üle õla ning kostab: „Nonoh! Ärge nüüd ennast sandiks ikka tembeldage! Te ju täitsa kõnnite! Sant on ikka see, kes jalul üldse pole.“
Bussis istunud mees võtab samuti sõna: „Jaajah, teil on ju täitsa eluvaim sees! Ja ärge Te üldse meie aja pärast muretsegi! Need marsabussid liiguvad siit linna nagu niuhti!“
„Oh jumalale tänu,“ ütleb vanadaam istet võttes ja buss sõidab minema.
„Oh, kust küll sellised lapsed tulevad?“ vaatab ta minu poole.
Ma hakkan juba natuke piinlikkust tundma, kuid naeratan vanatädile.
„Ma jäin bussist maha ja see armas laps ostab mulle kiirbusside pileti! Kust sellised head lapsed küll tulevad?“
Bussis istunud mees naeratab minule ning kostab: „Noh, eks ikka kodukasvatusest nad tulevad!“
Mul käis jõnks kõhust läbi.
Me jõudsime päris kiiresti kesklinna ja isegi mõni sekund varem sellest bussist, millest vanadaam maha jäi.
Ma aitan vanadaamil bussist väljuda.
Ta tänas mind veel mitu korda ning kuulsin teda ütlemas: „Sellest tuleb ajalehte kirjutada!“.
Naeratasin talle, kuid olin mõtetega juba mõnda aega mujal...
Mind kasvatas mu ema üksi.
Mind ja mu vanemat venda.
Mu ema on olnud väga tubli.
Anna andeks, ema, et ma olen su peale nii palju kordi kuri olnud!
Aga ma olen õnnelik, et sa oled just minu ema! Aitäh!
