Võrumaa rahvarõivad
Teksti autor on Reet Piiri (ERM)
Rõivamoed kujunesid välja rahva majanduslikele ja tehnilistele võimalustele vastavalt, olulised olid ka ajalooliselt väljakujunenud tavad ja ilumõiste.
Tähtis oli, et rõivad rahuldaks neid nõudmisi, mida seadsid ette kliima ning elu- ja töötingimused.
Rõivamoode mõjutasid kõrgemate seisuste moerõivastus ning ka naabrite seljas nähtu.
Näiteks võtsid Võrumaa ja setu mehed vene meestelt üle särgi pükstel kandmise kombe.
Mujal Eestis kandsid mehed särki pükstes.
Ka püksid õmmeldi Võru- ja Setumaal pikemad kui põhjapoolses Eestis, kusjuures püksisäärtele tõmmati peale põlvini ulatuvad sukad või kaeti sääred mähiste rasudega.
Venelaste rõivastusest võeti üle ka mood kaunistada üleriideid punase kaaruspaelaga, see komme levis lõunapoolsele Tartumaale, mulgi aladele ning Pärnumaalegi.
Vene rahvarõivaste kaunistuste eeskujul levisid Võrumaal punasest puuvillasest nn maagelõngast valgele linasele riidele sissekootud või tikitud kirjad.
Selline kaunistusviis levis näiteks setudel laia, Võrumaa naiste särkidel aga kitsama kirjatriibuga varrukapäral.
Mujal Eestis kohtame varrukate kaunistusi ainult värvlitel.
Naabrite lätlaste rõivastusest said mõjutusi Rõuge ning eriti Hargla ja Karula kihelkonna rahvas.
Siingi peeti ilusaks valgeid või helehalle villaseid  ülerõivaid.
Naised õppisid siin lätlaste eeskujul kuduma läbivillaseid vöid, mida kutsutigi  lätilapilisteks vöödeks.
Kõik nähtud eeskujud ei mõjutanud siiski nii palju kohalikku omapära, et siinne rõivastus  tervikuna  oleks oluliselt sarnanenud naabrite omaga.
Rõivad valmistati kodukootud villaset või linasest kangast.
Linasest tehti särgid, naiste peakatted, põlled, suvised meeste püksid  ja  üleriided.
Villasest õmmeldi mitmesugused pealisrõivaid, samuti kooti kindad, sokid ja sukad.
Lõngad värviti taimevärvidega.
Põhiosa rõivastusest aga oli kaua aega värvimata: linased riided valgeks pleegitatud, villased riided aga valdavalt lambavilla värvi valged, hallid, pruunid, mustad.
Lõng kedrati vakutud villadest.
Pärast kudumist vanutati riiet tugevalt, nii et see nägi välja nagu vilt.
Sellist riiet hinnati vastupidavaks.
Kui 19. saj. lõpupoolel hakati villaveskite teenuseid kasutama, siis muutus riie õhemaks ja kergemaks.
Vanemad inimesed pidasid sellisest riidest õmmeldud rõivaid vähe vastupidavateks ja kokkuvõttes lõnga raiskamiseks.
Rõiva juures peeti väga oluliseks, et see peaks kaua vastu.
Õmblustööd tehti käsitsi, linase niidiga, lihtsate, materjali säästvate lõigetega.
Tähtsamaks rõivaesemeks oli linasest riidest särk.
Lastel oli see tihti ainsaks rõivaesemeks ja nii pidid lapsed vähegi külmemate ilmadega toas istuma.
Täiskasvanud naiste särk jakuga hamõ koosnes kahest osast, peenemast riidest piha ning seeliku alla peitu jääva jämedamast takusest riidest alaosaga.
Pihaosaks murti riie kahekorra kokku, sisse lõigati T-kujuline kaelaava.
Meeste ja laste särk oli õmmeldud naiste särgiga  sarnaselt, ainult et see oli ühes tükis, st puudus jätk.
Särk oli Lõuna-Eestis nii pesu ülesannetes, kui ka pealisrõivaks, st käidi ka särgiväel.
Seelik kuulus täiskasvanud naise rõivastusse.
Seeliku saamine tähistas tüdruku suguküpsust ja seeliku esmakordset ümberpanekut saatis eriline tseremoonia.
Säilinud teadete järgi kanti Võrumaal kohati veel 19. sajandi algulgi vanapärast ümber keha mähitavat vaipseelikut kõrikut.
Selle kõrval levis juba ka moepärane kokkuõmmeldud seelik, mis Harglas, Karulas, Rõuges, Põlvas, Urvastes säilis vaipseelikutele omaselt ühevärvilisena, valge või helehallina.
Tasapisi võeti omaks mujal Eestis levinud pikitriibuliste seelikute mood.
Triibuseelikud tehti uue moe kohaselt kaharad, värvli alla seatud voltidega.
Koduse käsitööna kujunesid seelikud nii värvi- kui ka triibukombinatsioonilt paikkonniti erinevateks.
19. sajandi 70. aastatel hakati kuduma ka ruudulist seelikukangast (Karulas, Rõuges, Urvastes).
Et toekam välja näha ja soojem oleks, kanti korraga kahte-kolme, vahel rohkemgi seelikut.
Mehed tõmbasid särgile püksid kal(t)sad, kaatsad. Nagu eelpool öeldud, kanti siin kohati särki ka pükstel, sidudes peale kitsa vöö.
Oluliseks detailiks rõivastuses olidki vööd.
Vöö seati juba väikese tüdruku särgile, lootes, et nii kasvab tüdruk peenepihaline.
Vöö ülesanne oli hoida koos särki kui oldi särgiväel, hoida üleval seelikut, kui seelik oli värvlita, hoida koos mehe pikk-kuue hõlmu.
Lisaks usuti, et vöö kaitseb selle kandjat.
Arvati, et tugevalt ümber keha mähitud vöö hoiab inimest haiguste eest, selletõttu isegi magati, vöö tugevalt ümber piha keritud.
Meie kliimas on oluline, et rõivas annaks sooja.
Vanimaks ülerõivaks on olnud mitmesugused õlakatted, mis ümber võetuna kaitsesid nii vihma, tuule kui külma eest.
Võrumaal püsisid nii linased  linikud kui villased kõrikud igapäevases kasutuses kauem kui mujal Eestis.
Üheks tähtsamaks riideesemeks oli pikk-kuub ehk suur-särk.
Külmaga tõmbasid väikesed lapsedki selle otse särgile.
Täiskasvanutel oli see oluline rõivaese kodust välja minnes.
Suursärgid õmmeldi vastupidavast lambavilla värvi kangast.
Vastavalt moe muutustele hakati pidulikke suur-särke õmblema ka tumesinisest või mustast riidest.
Selline muutus ei leidnud igal pool vastuvõttu, näiteks kanti  Harglas veel 20. sajandi algulgi vanapäraseid valgeid suur-särke.
Muutumatuna püsis aga Võrumaale iseloomulik punane kaaruspaelkaunistus.
Mida rikkam oli inimene, seda rohkem oli mustrisse seatud keerdusid, mõnel vaesemal olnud paelad üsna sirgelt kuuele õmmeldud.
Moodsa ülerõivana tulid suursärkide kõrval 18-19. sajandi vahetuse paiku tarvitusele naistel jakitaolised kampsunid ja meestel lühikesed pintsakulaadsed vatid.
Algul õmmeldi need suursärgilõikelied, kohapeal nimetatud pihtsärk.
See ulatus veidi allapoole vöökohta, lõige ja kaunistused olid nagu suursärgilgi.
Hargla naised kandsid sellist valget villast pihtsärki veel 20. sajandi algulgi Hargla naised.
Mujal Võrumaal hakati 19. sajandi keskpaiku kandma uuemamoelist liibuva pihaosaga seesidega kampsunit.
Koos uute riietusesemetega levis nii naiste kui meeste üleriietes potisinine värv.
Talvel pakasega kanti  lambanahkseid kasukaid ja karusnahkseid talvemütse.
Jalas kanti veisenahast pastlaid.
Suvisel ajal käidi palju paljajalu, soistel heinamaadel kanti ka niinest, pajukoorest või kasetohust punutud viiske.
Saapad ja ummiskingad kuulusid harva talurahva rõivatusse.
Täieliku piduliku rõivakomplekti said noormehed ja neiud leeriks, millega tähistati täisealiseks saamist.
Vallalise ja abielumehe rõivastus ei erinenud.
Vahet tehti aga naiste puhul.
Kui neiu võis käia katmata peaga ja põlleta, siis abielunaise puhul peeti seda häbiasjaks.
Pulma ajal oli keskseks sündmuseks pruudi pea katmine abielunaise peakattega, ette seoti põll.
Abielus naine ei tohtinud katmata peaga süüagi, seevastu mehed pidid aga söögilauas tingimata mütsi ära võtma.
Mehed kandsid Haanja kübarseppade valmistatud hallist või mustast vildist kaabut küpärat.
Naiste peakatteks oli varasemal ajal kogu Eestis ümber pea mähitav linik.
17. sajandil tulid moodi tanud.
Kuid pealinikute mood püsis visalt Mulgimaal, Peipsi-äärsel Tartumaal, Setumaal, Võrumaal.
Võrumaal võeti siiski enamikes kihelkondades 19. sajandi keskpaiku omaks tanu kandmise komme.
Tanu pandi pähe nii, et see kattis juuksed täielikult.
Moes oleva vormi andmiseks pandi varem pealiniku, hiljem tanu alla oma juuksepalmiku täienduseks veel riidest v takust valmistatud võru  vahru.
Kogu Lõuna-Eesti pidulikule naiserõivastusele olid iseloomulikud suured rinnaeheted.
Naiste, samuti meeste särgikaeluse kinnitamiseks kasutati siingi väikeseid vitssõlgi.
Naiste piduülikonda kuulus aga suur sõlg, mis seati särgi rinnale nii, et see kampsuni või suursärgi kaelusest nähtavale jäi.
Võrumaa naised sidusid kurgu alla veel punase paela, mille otsad jäid sõlele rippu.
Punase paela peegeldus sõle metalsel helgil olevat näole andnud ilusa rõõsa jume.
Võrumaa rahvarõivastele on tervikuna iseloomulik mitmete vanade rõivavormide kauane kandmises püsimine: näiteks naiste pealinikute ja villaste ning linaste õlakatete kandmine üleriiete funktsioonis, rõivaste värv jne.
19.-20. sajandi vahetuseks oli aga siiski enamuses peredes omaks võetud uut moodi riided.
Riiete õmblemisel hakati eeskuju võtma Euroopa moest st moeajakirjades pakutavast.
