Suur must pini ja päiv

Käänüpäiv.
Päiv, kon keväjäst saa suvi, suvõst süküs, sügüsest talv ja talvõst jälki kevväi.
Neli kõrda aastan tegevä pini inemise käänüpäävätuld ja pidävä püürdmise pühhä.
Nä hoitva tuld terve üü üllen.
"Sõs om pääväl lihtsämb nõsõda," kõnõlõs inemine.
"Päiv saa mi abilda nakkama," mõtlõs suur must pini, "mi timälda ei saa." "Jah, a nii hää om, ku kiäki minnu tuld hoitõn uut," kõnõlõs päiv suurõlõ mustalõ pinile.

Suur must pini näge punk vällä

Keväjäst sügüseni om suurõl mustal pinil pungiaig.
Tuu alostas pääle edimädse puutäiga, kiä pinile külge nakkas.
Sõs tulõ tõnõ ja joba kolmas ja edesi pini inemise inämb rehkendüst pitä ei viisi.
Puutäisid om pini karvu vaihõl üle kogo timä kere, niisamatõ kõrvu takah ja kulmõ pääl.
Inemise tahtva puutäisid pini päält är korjada, a pini ei lupa.
"Kõik, miä om mu külen kinni, om mu uma ja midä inämb, tuud parõmb," märk pini.
Pinile ja timä inemiisile tulõ nuur sõbõr küllä ja sõs om klaar, et pinil om õigus.
Suurõ musta pini sõbõr om hindä pää mustas värvnü ja pandnu sälgä musta rõiva ja hinnäst egätsugust kraami täüs riputanu.
Kulmõ külen om täl mitu neeti ja nõnan om üts ja huulõ külen kah.
Sõbõr pess trummi ja näge väega punk vällä.
Pini näge niisamatõ punk vällä, õnnõ timäl omma neete asõmõl puutäi.
Trummi pessä pini ei mõista, a tuust olõ-i hätä, selle et sõbral om mitu trummi ja pess tä naid nigunii katõ iist.

Suur must pini ja inemise puu

Mõtsan kasus pallo puid, a ütte pidä inemine umas.
Tuu om harilik kuus.
Õnnõ perädü suur ja vana.
Tõnõkõrd käü inemine tuud puud kaeman.
"Tere, mu puu," ütles inemine ja kallistas puud.
Puu vasta ei kõnõlõ, sais õnnõ rahuligult üte kotussõ pääl ja lask hinnäst kallista.
"Aituma, mu puu, sullõ om hää küllä tulla," ütles inemine är minnen, "ma tulõ tõnõkõrd jäl."
A ütskõrd, ku pini ja inemine puulõ küllä läävä, om puu kaonu.
"Puu om kotost är lännü," mõtlõs pini.
Tä käü inemisega järve veeren är ja tagasi tullõn om puu jäl uma kotussõ pääl olõman.
"Kuis ma sinnu kül inne üles es lövvä?" küsüs inemine ja kallistas puud.

Suur must pini ja sausann

"Sann ahu ja keressega om nigu suur must vanamiis, üsk munnõ täüs.
Sõs om timä nigu naanõ, kink sisse om illos lämmi üsk käkit.
Ja sõs tulõt sanna ja tunnõt hinnäst pidoligult ja ütlet jumalat sekkä, omjo?" kõnõlõs inemine pinile.
Suur must pini käänd pää küle pääle, niimuudu et timä lundin kõrv vaos inämb viil lunti.
"Inemine tund sändsit asju vist Sannavana peräst, " mõtlõs pini.
A inemise silmile Sannavanna nätä ei olõ ja pini suuga saa-i tuust jäl kõnõlda.

Suur must pini ja täüskuu

Ku kuu om täüs, sõs om timä tsõõrik.
Sõs om vainõlats kuu pääl kõgõ parõmbahe nätä.
Suur must pini kaes timmä herksält ja pruuv timäga juttu alosta.

"Täüskuu aigu saa-i sa õks sukugi rahhu," ütles inemine pinile.
"Ma saa külh rahhu," mõtlõs pini, "lihtsähe täüskuu aigu om kõgõ parõmb kuunäioga kõnõlda." 
Inemine esi roit täüskuu aigu mõtsan.
Tälle miildüs, ku kõik paistus nigu vannun mustvalgin filmen, midä ta tõnõkõrd kaes.
Kuutütärlast inemine ei näe, a tunnõ, et tä om olõman, anna-i inemisele rahhu ja aja tedä õks üüsilde hulkma.
