Sune Hjalmarsson, 80 a. pensionär, 
inneskine majandustiidläne:

Ma tunnõ mulda ku maapõrmu, miä om mi elo lättes.
Pikäpääle and tä meile kulda, olku' et mitte õkvalt kullakangõ kujol.
Miä meist saanu', ku mulda es olnu''? Kõigi kasvõ elo olõnõs mulla toidusväärtüsest.
Inemise' ni eläjä' umakõrda olõnõsõ' kasvõst, kasvo' jälki eläjist.
Om ilmselge, et kõik elläv käü kokko ja tugõ ütsütte.
Taast katõpoolidsõst kuunmõost saagi pikäpääle kuld.
Mitte kül' metalli kujol, aga nigu ”kuldnõ” elokõrd, - ilosidõ mõttidõ, hää annõngu kujol ummi ligimäidsi hääs.
Hää sõbõr om kullaga vaihta'.
Päsemine rassõst saisost om kulda väärt.
Kaiõn ummi kaugit iinvanõmbit piät tunnistama, ku kõvva nä olli' köüdedü' maa ja mullaga.
Külbeti ummi harvõ siimnit ja nätti näid pikäpääle idonõman, kasuman ja edesi minemän.
Mitte õnnõ müger ummi uusõ ajamisõ man ei olõnõ' mullast.
Muld on ka mii' väärt kullakaivand.
Rassõmb tüü om aga tuud mõistmisõga ja targastõ tarvita'.
