Kaeth Gardestedt, 68 a. toimõndaja:
Egä vahtsõnõ päiv tuu hindäga kullatsit võimaluisi.
Joba mu latsõiäst pääle om sõnna ”kuld” kõgõ tarvitõt positiivsõn tähendüsen.

Püvvä' kinni' seo kullanõ silmäpilk! Kuldsõrmusõ' ku armastusõ tunnismärk.
Kuldkirstu' muinasjutõn ku rikkusõ ja vara tunnismärk.
Ma' ku täüskasunu' inemine ja kunsti armastaja kitä kokkokõlla Pythagorasõ kuldlõikõn.
Nii nigu vanasõna ütles: ”kõik olõ-i' kuld, miä helkäs”, - är' lasku' hindä är' meelütä' välitsest kullahelkest, a tii' alasi kimmäs, et kõik om õks tävveste ehtsä ja ausa.
Tunda' mõnno hummogudsõ päävä kullatsõst kirgüsest, laskõ' mõttil korgõhe linnada', - määne illos start vahtsõlõ pääväle!

Mullast olõt sa tulnu' ja mullas piät sa saama.
Keriguopõtaja sõnno anna-i' tagasi pöördä', kolm peotäüt mulda mütsätäs vasta kirstu ja tulõtas miilde, et ütskõrd olõmi' kõik kaonu'.
Maa sisen käü väsümäldä' tüü: väiku' mutuga', vaglakõsõ' ni pallo tõisi virko hingeliisi kobistasõ' mulda ja teevä' ruumi kihonõvilõ kasvõlõ.
Vahtsõnõ elo idonõs egä aastak, kasus, tund rõõmu ja meelüteles ummi värme ja hõngõga mano nii mutukit ku inemiisi.
Sõs närvehtäs, mädänes ja saa jälkinä'…mullas.
Elotsõõr.
