Ma näen väga harva unenägusid.
Ma elasin siis Islandis Reikjavikis, oma perest üsna kaugel.
Mu pere, ema ja isa elasid tollal Soomes.
Ühel ööl nägin väga halba und.
Mu unenäos juhtus mu emaga midagi väga halba.
Ma ärkasin nuttes üles, mul jooksid pisarad ka veel siis, kui olin virgunud.
Tavaliselt unenäo emotsioonid ei ole tõesed, unes ei saa päriselt nutta.
Mina aga tõesti nutsin.
Helistasin otsekohe koju emale ja isale, et teada saada, mis on juhtunud.
Mu ema oligi sel öösel saanud insuldi.
Ta oli viidud haiglasse.

Me olime teieneteisest nii kaugel: mina olin Islandil ja tema Soomes.
Aga ometi olime nii lähedal.
Ta ilmus mu unenäkku nii selgelt.
Minuga polnud seda kunagi varem juhtunud.
Ma pidin otsekohe helistama, mõtlemata, kas on ikka sobiv aeg, sest Soome ja Islandi aeg ei ole ju sama, suvel on ajavahe isegi kolm tundi.
Olen palju mõelnud, milline ikkagi on inimestevaheline kontakt, kuidas see toimib? 
See ei olnud saatuslik juhtum: ema sai kohe abi, ta tuli insuldist kenasti välja, ei jäänud mingeid haigusijälgi, tüsistusi.
Aga ikkagi ...
Mu ema oli olnud sinnani täiesti terve, mul polnud mingit põhjust karta, et temaga võiks midagi juhtuda.
Mu vanemad ei olnud tollal üldsegi veel vanad.
Ma ei usu üleloomulikesse nähtustesse,  aga see juhtum on mind pannud ka selliste asjade võimalikkuse peale mõtlema.
Ma olen muidu väga pragmaatiline ja ratsionalistlik inimene, aga tuleb välja, et minus on ka veel teisi külgi, mida ise ei teagi.
