Iho rabõhus, unõpuudus, kaotusõpelgüs.
Pikk tii läbi kavvõlidsõ ilmajao – tiidmädü poolõ.
Kõik, miä härgüt, toot hallu tetä.
Organism tundsõ halva, liha nakas halutama.
Es saa puhada, olli terve üü herevil, es saa und, üü olli pikä ja vaivaja.
Ma ei tiiä midägi hullõmbat, ku unõpuudus öid ja päivi.
Üü ja päävä uuta ravitsõjat und, miä ei tulõ, ei tulõ, üüst üüni uutminõ; tuu lätt rassõs, pand miilt är hiitmä.
Perän saiõ arvo, et tuu, miä pand mu iho    halutama ja es lasõ puhada, oll hirm.
Ma pelgsi, et inämb ei näe ummi, et jää ildas.
Kõiktuu nõssi sõs üles pinna pääle.
Egäpääväne elo oll rassõ, ekä otsust tetä oll rassõ.
Rändämise tsiht oll kavvõn, kavvõn; minek oll essüskelemine üte kotusõ ümbre.
Kotusõtundmist es olõ, kõik oll mõttõlda.
Päävä paistu tühä ni öiest sai kuurma.
Perädü pihtpümme; ilmaruum oll tühjä täüs.
Vaikus anna-as kuiki kätte.
Midä ma tii siin, ku sääl uut mu kallit kuul.
