Vanal ajal hakkas ema surema ja manitses poega: „Võta selline naine, nagu on su oma õde, just seesugune!“ Ta ei leidnud kuskilt sellist kui oma õde. Ajas õele peale: „Sa pead minuga abielluma, siis saab niimoodi, nagu ema käskis!“. Õde ei suutnud kuidagimoodi enam vastu ajada. Pani end riidesse, et kirikusse laulatama minna. Läks aita riidesse panema. Aidal oli kaks ust, teisel pool oli ka. Ta pani kaua aega riidesse. Vend käis ikka küsimas: „Kas saad valmis?“ Õde vastas aina: „Oota!“ Ta läks teisest uksest välja ja sülitas kasti kaane peale kolm korda – kolm süljekest. Need süljed kõnelesid vennale vastu: „Oota!“ Kui ära kuivasid, siis ei kõnelenud enam. Õde läks teisest uksest välja, seal oli aida taga tamm ja ta läks tammest üles. Tal olid pruudiriided seljas, rätik peas – kirevad riided. Vend ootas nii kaua, kui süljed vastu rääkisid, kui enam ei kõnelenud, vaatas aita – ei olegi, on ära põgenenud. Õde läks tamme otsa ja laulis: „Tamm, ülene, taevas, alane!“ Nii kaua laulis, kuni sai taevasse. Sai taevasse ja sai ühte majja. Seal ei olnud muud kui kaks tütarlast. Need tütarlapsed olid täpselt sellised kui tema. Ta sai tütarlastega jutule, sai justkui sõbraks. Aga tütarlastel oli ema, emal oli jääst pea. Ta käis öösiti pilliroos söömas, meres joomas. Hommikul tuli tagasi, päeval oli kodus. Kui koju tuli, ei sallinud võõraid. Tütred peitsid selle tüdruku rauast leivaküna alla. Ema tuli siis koju, nuusutab ja ütleb: „Siin, kes siin on käinud? Siin on võõras hais!“ Tütarlapsed salgasid maha: „Võõral maal kõrvetatakse sigu, sellest tuleb see kõrbehais!“. Oli tüdruk nende juures kui kaua ta oli – päeval oli leivaastja all, öösel, siis, kui ema ei olnud, oli pidutsemine. Nad olidki öösiti üleval, et kui ema tuleb, siis kuuleb sisse lasta, sest kui päike tõuseb, sulab ta pea ära. Õde siis uuris nende käest: „Kui te ei kuule, kuidas siis saab,  siis ema ei saagi koju?“ Nemad seletasid: olid sellised nõelad, millega kuuled, kui magama lähed, ja sellised, millega ei kuule. Võõras vahetas need nõelad ära, pani nood nõelad kõrva, millega ei kuulnud. Tuli hommik, tuli ema koju ja tütarlapsed ei kuulnudki. Ema laulab ikka: „Päevake, päästa värav, aoke, haruta värav, päike aina tõuseb, pea sulab.“ Aga need tütarlapsed ei kuulegi. Sulaski ema ära.