Om maikuu, kevväi aastagal 1962.
Nõmmõ latsipargin mängvä üten vinläse ja estläse.
Mait om 5-aastaganõ rõõmsameeline, a tsipa tasalik poiss ja joba mitmõndat päivä om tä sääl pargin tahtnu  ütte latskõist hindäga üten mängmä kutsu.
A tä ei tulõ tuuga kuigi toimõ, selle et latskõnõ om vinläne, a Mait estläne.
Nä õnnõ naarahtasõ ütsütele.
Päält kolmanda päävä, ku Mait ja latskõnõ saman pargin mängvä, otsustas Mait esä käest api küssü.
Õdagu võtt tä julgusõ kokko ja koputas väikse pelgüsega esä tüütarõ ussõ pääle.
Esä tege tüüd, a lask poja sisse.
Mait tulõ tarrõ ja küsüs esä käest, et kuis saanu vinne keeli üldä: "Olõ hää, tulõ mukka mängmä".
Esä naard hindähe ni vastas tälle: “я люблю тебя”.

Järgmäne päiv mängoplatsi pääl Mait joba uut latskõist.
Ku latskõnõ peräkõrd tulõ, lätt Mait tälle mano ja ütles: “я люблю тебя”.
Tuu pääle kaes latskõnõ Maidolõ suuri silmiga otsa ja and tälle lapsu vasta näko. 

* Ma amasta sinnu, (vinne k.)
